ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/376/20 Справа № 191/3451/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Черкас Є.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ “Приватбанк” про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є клієнтом АТ КБ “Приватбанк”, має картку Приватбанку № НОМЕР_1 для здійснення виплат, на якій знаходилися грошові кошти в розмірі 4497 грн. Після досягнення 45-річного віку вона звернулася до Синельниківського районного сектору Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з метою вклеювання фотокартки, однак у зв`язку з порушенням місячного строку її було притягнуто до адміністративної відповідальності. Після цього, 02 липня 2018 року її картку було заблоковано. В подальшому позивач отримала СМС-повідомлення і 03 липня 2018 року звернулася до АТ КБ “Приватбанк” для вирішення вказаного питання і для ідентифікації особи пред`явила закордонний паспорт. Однак, відповідачем зазначений паспорт не був прийнятий як документ, що посвідчує особу позивача, і на даний час вказана картка не розблокована, що позбавляє її можливості користуватися власними грошовими коштами. Вважає, що діями відповідача їй спричинена моральна шкода в розмірі 2000 грн., що виразилася у хвилюваннях у зв`язку з порушенням її прав. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд зобов`язати АТ КБ “Приватбанк” повернути належні їй грошові кошти в розмірі 4497 грн., стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та судові витрати по справі в розмірі 704 грн. 80 коп. 
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2019 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Зобов`язано АТ КБ “Приватбанк”, ідентифікаційний код: 14360570, повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , грошові кошти в розмірі 4497 грн., які знаходяться на картці для виплат № НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 Стягнуто з АТ КБ “Приватбанк”, ідентифікаційний код: 14360570, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , моральну шкоду в розмірі 500 грн. Стягнуто з АТ КБ “Приватбанк”, ідентифікаційний код: 14360570, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.
В апеляційній скарзі АТ КБ “Приватбанк” просить рішення суду від 03 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
       У своєму позові ОСОБА_1 вказувала, що після досягнення 45-річного віку вона звернулася до Синельниківського районного сектору Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з метою вклеювання фотокартки, однак у зв`язку з порушенням місячного строку її було притягнуто до адміністративної відповідальності. Після цього 02 липня 2018 року її картку № НОМЕР_1 для здійснення виплат було заблоковано.         Позивач отримала СМС-повідомлення і 03 липня 2018 року вона звернулася до АТ КБ “Приватбанк” для вирішення вказаного питання і для ідентифікації особи пред`явила закордонний паспорт.         Однак, відповідачем зазначений паспорт не був прийнятий як документ, що посвідчує особу позивача, і на даний час вказана картка не розблокована, що позбавляє позивача можливості користуватися власними грошовими коштами (а.с.2, 3).
       Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на їх доведеність та обґрунтованість, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного засування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
       Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
       Згідно з ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       У ст.387 ЦК України зазначено, що власника має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
       Згідно з частинами першою–третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
       Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка (частина перша статті 1068 ЦК України)
       Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.
       Згідно частинами першою, другою та четвертою статті 9 Закону № 1702-VII суб`єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов`язаний на підставі поданих клієнтом (представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій (якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта (представника клієнта). При цьому документи мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання та включати всі необхідні ідентифікаційні дані. Залежно від рівня ризику проведення фінансової операції клієнтом ідентифікація, верифікація клієнта здійснюються також у разі проведення ним фінансової операції на суму, визначену частиною першою статті 15 цього Закону, незалежно від того, проводиться така фінансова операція одноразово чи як кілька фінансових операцій, які можуть бути пов`язані між собою. У разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний провести поглиблену перевірку клієнта.
       Частиною другою статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України, зокрема: клієнтів (крім банків, зареєстрованих в Україні), що відкривають рахунки в банку; клієнтів, які здійснюють фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу; клієнтів (осіб) у разі виникнення підозри в тому, що їх фінансові операції (фінансова операція) можуть (може) бути пов`язані (пов`язана) з фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення; клієнтів, які проводять перекази без відкриття рахунка на суму, що дорівнює чи перевищує 15 000 гривень, або на суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості, але є меншою ніж 150 000 гривень, або на суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості; клієнтів, що здійснюють фінансові операції з готівкою без відкриття рахунка на суму, що дорівнює або перевищує 150 000 гривень, або у сумі, еквівалентній зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах.
       Тобто, положеннями статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та частини сьомої статті 9 Закон № 1702-VII передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
       Частиною п`ятою статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що у разі ненадання клієнтом (особою, представником клієнта) документів, необхідних для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, рахунок не відкривається, зазначені в частині другій цієї статті договори (фінансові операції) не укладаються (не здійснюються).
       Згідно з частиною шостою статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право відмовитися від підтримання договірних відносин чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.
       Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що вона є клієнтом АТ КБ “Приватбанк”, на її ім`я відкритий картковий рахунок та видано картку № НОМЕР_1 для здійснення виплат.        На вказаній картці знаходилися грошові кошти в розмірі 4497 грн., що не заперечується відповідачем.
       У позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказувала, що після досягнення 45-річного віку вона звернулася до Синельниківського районного сектору Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з метою вклеювання фотокартки, однак у зв`язку з порушенням місячного строку її було притягнуто до адміністративної відповідальності.Після цього 02 липня 2018 року її картку № НОМЕР_1 для здійснення виплат було заблоковано.         Позивач отримала СМС-повідомлення і 03 липня 2018 року вона звернулася до АТ КБ “Приватбанк” для вирішення вказаного питання і для ідентифікації особи пред`явила закордонний паспорт.         Однак, відповідачем зазначений паспорт не був прийнятий як документ, що посвідчує особу позивача, і на даний час вказана картка не розблокована, що позбавляє позивача можливості користуватися власними грошовими коштами (а.с.2, 3).
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Слід зазначити, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження дійсного відкриття АТ КБ “Приватбанк” на її ім`я карткового рахунку та видачі картки № НОМЕР_1 для здійснення виплат. Не надано доказів на підтвердження дійсного знаходження на картці грошових коштів станом на 02 липня 2018 року. 
       В матеріалах справи будь-які докази на підтвердження зазначеного взагалі відсутні. 
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2020 року було витребувано у АТ КБ “Приватбанк”, у ОСОБА_1 дані стосовно відкриття АТ КБ “Приватбанк” на ім`я ОСОБА_1 карткового рахунку та видачі картки № НОМЕР_1 для здійснення виплат, із зазначенням суми грошових коштів, які знаходилися на вказаній картці станом на 02 липня 2018 року (а.с.77, 78).
       АТ КБ “Приватбанк” та ОСОБА_1 вимоги ухвали апеляційного суду не виконали, витребуваних доказів суду не надали.
       Відповідно до ч. ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання АТ КБ “Приватбанк” вчинити певні дії є недоведеними належними та допустимими доказами у справі, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.
       Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.
       Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       У частині 3 ст.23 ЦК України зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В п.п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року розяснено, що встановлене цією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних них страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні шості, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Слід зазначити позивачем не було надано суду доказів на підтвердження спричинення їй діями працівників банку моральної шкоди.
       Таким чином, оскільки, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання АТ КБ “ПриватБанк” вчинити певні дії є недоведеними належними та допустимими доказами у справі, також є безпідставними позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди.
       За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу АТ КБ “Приватбанк” слід задовольнити, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк”– задовольнити.
       Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - скасувати.
       У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя 
Судді