П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/944/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Майстер П.М.  
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
03 червня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Полотнянка Ю.П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Охримчук  М.Б.,
представника позивача: Оскоми О.М., 
представника відповідача: Сосни О.М. 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства оборони України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про  визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до  Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним і скасування рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 №142, про відмову ОСОБА_1 , у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності III групи з 19.06.2019 внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, передбаченої статтями 16-16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.
Також, позивач просив зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності III групи внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, передбаченої статтями 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.04.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправним і скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 №142, про відмову ОСОБА_1 , у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності III групи з 19.06.2019 внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, передбаченої статтями 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.
Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням III групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог щодо зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії відмовити.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.
Крім того, не погоджуючись з рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду, позивач подав апеляційну скаргу, згідно з якою просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, належного представника не направив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до частини 2 статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати в частині відмови у задоволенні позову та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Щодо апеляційної скарги Міністерства оборони України, представник позивача заперечив та просив залишити її без задоволення.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник відповідача заперечив та просив залишити її без задоволення.
Заслухавши, суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в Збройних Силах України з 09.06.2004 по 09.06.2007. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.06.2007 №120 ОСОБА_1 з 09.06.2007 звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Ізяславського РВК Хмельницької області.
Зокрема, у період з 11.04.2005 по 28.12.2005 позивач проходив військову службу у військові частині НОМЕР_2 (81 тактична група Українського миротворчого контингенту багатонаціональних сил у Республіці Ірак), приймав участь у бойових діях та забезпеченні бойової діяльності контингенту Республіці Ірак. У вказаний період часу позивач в ході виконання бойового завдання з патрулювання місцевості наїхав на фугасну міну та отримав контузію.
08.05.2019 був проведений медичний огляд позивача, відповідно до якого Центральна військово-лікарська комісія по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв постановила, що «Захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії». Вказане підтверджується витягом з протоколу №1196 від 08.05.2019.
19.06.2019 Хмельницькою обласною медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 встановлено III групу інвалідності «захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії», що підтверджується довідкою серії АВ № 0047746.
Управлінням соціального захисту населення Ізяславської РДА ОСОБА_1 встановлений статус інваліда війни III групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 .
У вересні 2019 ОСОБА_1 через Хмельницький обласний військовий комісаріат була подана заява до Міністерства оборони України для виплати одноразової грошової допомоги згідно ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як інваліду III групи з 19.06.2019, до якої додані усі документи, визначені п.11 Порядку 975. Хмельницьким обласним військовим комісаріатом розглянуто заяву про виплату одноразової грошової допомоги та направлено у встановленому порядку до Департаменту фінансів Міністерства оборони України.
Рішенням засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум оформленого протоколом від 01.11.2019 №142, позивачу відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки позивач проходив службу та був звільнений з Державної пенітенціарної служби України, тому витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги, йому мають здійснюватись саме цим органом.
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що перелік країн містить країни та території, а також періоди бойових дій, серед яких Республіка Ірак з 5 червня 2003 рік (позивач перебував у Республіці Ірак з 11 квітня 2005 року по 28 грудня 2005 року).
Згідно з наявними в матеріалах справи копіями витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №1196 від 08.05.2019 - «Захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії», та копією довідки до акту МСЕК від 19.06.2019 серії АВ №0047746 позивачу встановлено III групу інвалідності, внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Відтак, спеціально уповноваженим відомчим органом Міністерства оборони України встановлено, що захворювання позивача «Дисциркуляторна енцефалопатія II ст. з вираженим лікворногіпертензивним синдромом, правобічною рефлекторною недостатністю, вираженою вегетативною дисфункцією, помірним когнітивним дефіцитом в стадії декомпенсації. Гіпертонічна хвороба II ст., 2 ступінь, ризик 3, СН 0. Поширений остеохондроз хребта. Псоріаз поширений, прогресивна стадія, змішана форма» отримані саме під час виконання обов`язків військової служби у Збройних Силах України, які стали наслідком подальшого встановлення III групи інвалідності, про що свідчить відповідне формулювання у витязі з протоколу засідання ЦВЛК №1196 від 08.05.2019. Тобто, висновком ЦВЛК встановлено причинно-наслідковий зв`язок між захворюваннями та встановленням групи інвалідності позивачу.
Крім того, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.06.2007 №120 ОСОБА_1 з 09.06.2007 звільнено з військової служби у запас за п.85 пп."а" (після закінчення строку контракту) Положення про проходження військової служби солдатами, сержантами та старшинами Збройних Сил України та виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Ізяславського РВК Хмельницької області.
Отже, проходження служби позивачем у Державній пенітенціарній службі України в подальшому та звільнення у 2017 році з служби у Державній пенітенціарній службі не впливає на виконання зобов`язання Міністерством оборони України щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності III групи, внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас з підпорядкованого Міністерству оборони України військового формування - військової частини НОМЕР_1 .
Крім того, саме на Міністерство оборони України, як на головного розпорядника коштів, покладено обов`язок щодо прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі особам, які проходили військову службу у Збройних Силах України, були звільнені з військової служби та приймали участь у бойових діях та забезпеченні бойової діяльності миротворчого контингенту у Республіці Ірак, у разі встановлення їм відповідної групи інвалідності.
На підставі досліджених обставин справи, доказів на їх підтвердження та аналізу норм законодавства суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 №142 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
В частині позовних вимог щодо зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, суд першої інстанції зазначив, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням III групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні, оскільки суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Як передбачено ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІІ.
Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.41 Закону України № 2232-ХІІІ встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з ч.2, 9 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом "б" частини 1 статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, – у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Водночас, у відповідності до статті 16-4 Закону № 2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Відповідно до частини 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання цієї статті Закону, Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2013 року № 975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (Порядок № 975).
Пунктом 11 Порядку № 975 визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб – платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, – копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Отже, законодавець делегував Уряду повноваження визначати порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16-2 Закону № 2011-XII.
Подання зазначених у пункті 11 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у статті 16-4 Закону № 2011-XII (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.
Відповідно до п.17 Порядку №975 особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.
В свою чергу, згідно з ч.1 ст.2 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до ч.6 ст.2 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" до видів військової служби належать:
- строкова військова служба;
- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;
- військова служба за контрактом осіб рядового складу;
- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;
- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);
- військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;
- військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Отже, у відповідності до п.17 Порядку №975 та ст.2 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", передбачається саме звільнення з військової служби. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивач проходив військову службу за контрактом в Збройних Силах України з 09.06.2004 по 09.06.2007 та був звільнений саме з військової служби.
В свою чергу, проходження служби в пенітенціарній службі не підпадає під визначення військової служби передбаченого ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу".
Тобто, обов`язок виплати одноразової допомоги військовослужбовцю, який став інвалідом чи втратив працездатність у зв`язку з участю в бойових діях при виконанні обов`язків військової служби, покладено державою на Міністерство оборони України. 
Крім того, щодо посилання відповідача, що виплата ОГД має здійснюватись за останнім місцем роботи позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.3 ЗУ «Про Державну кримінально - виконавчу службу України» правовою основою діяльності Державної кримінально - виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акта Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них - правові акти Міністерства юстиції України.
Відповідно до ст.6 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Згідно ст.14 ЗУ «Про державну кримінально-виконавчу службу України» служба в Державній кримінально - виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Як передбачено ч.5 ст.23 ЗУ «Про державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції України, які не мають спеціальних звань.
Тобто, в даному випадку до позивача не могли б бути застосовані підстави щодо отримання ОГД та подання відповідної заяви по останньому місцю проходження служби. А тому, позивач правомірно звернувся щодо отримання ОГД саме до Хмельницького обласного військового комісаріату, який в подальшому передав документи до Міністерства оборони України.
Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно з наявними в матеріалах справи копіями витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №1196 від 08.05.2019 - «Захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії», та копією довідки до акту МСЕК від 19.06.2019 серії АВ №0047746 позивачу встановлено III групу інвалідності, внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Відтак, спеціально уповноваженим відомчим органом Міністерства оборони України встановлено, що захворювання позивача «Дисциркуляторна енцефалопатія II ст. з вираженим лікворногіпертензивним синдромом, правобічною рефлекторною недостатністю, вираженою вегетативною дисфункцією, помірним когнітивним дефіцитом в стадії декомпенсації. Гіпертонічна хвороба II ст., 2 ступінь, ризик 3, СН 0. Поширений остеохондроз хребта. Псоріаз поширений, прогресивна стадія, змішана форма» отримані саме під час виконання обов`язків військової служби у Збройних Силах України, які стали наслідком подальшого встановлення III групи інвалідності, про що свідчить відповідне формулювання у витязі з протоколу засідання ЦВЛК №1196 від 08.05.2019. Тобто, висновком ЦВЛК встановлено причинно-наслідковий зв`язок між захворюваннями та встановленням групи інвалідності позивачу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.06.2007 №120 ОСОБА_1 з 09.06.2007 звільнено з військової служби у запас за п.85 пп."а" (після закінчення строку контракту) Положення про проходження військової служби солдатами, сержантами та старшинами Збройних Сил України та виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Ізяславського РВК Хмельницької області.
Отже, проходження служби позивачем у Державній пенітенціарній службі України в подальшому та звільнення у 2017 році з служби у Державній пенітенціарній службі не впливає на виконання зобов`язання Міністерством оборони України щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності III групи, внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас з підпорядкованого Міністерству оборони України військового формування - військової частини НОМЕР_1 . 
Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України, колегія суддів вважає, що вони не спростовують обставини дослідженні судом першої інстанції та висновки про задоволення позову в частині на основі обставин справи.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , які полягають в непогоджені з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
В той же час, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі №К/31204/15).
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 11 вересня 2019 року справа №819/570/18.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч.2 ст.245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Також, згідно з ч.2 п.13 Порядку №975 розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.
В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, а саме оскаржуваного протоколу, відповідач не розглянув заяву ОСОБА_1 по суті, тобто не давав аргументації підставам отримання чи неотримання одноразової грошової допомоги у разі подання такої заяви до належного органу, оскільки повернув дану заяву на доопрацювання.
Тобто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, в межах даних обставин, оскільки у відповідача є право на більше ніж один варіант рішення на підставі заяви позивача, а саме задоволення або відмова у задоволенні. В свою чергу, норми законодавства, не визначається конкретне рішення, яке має бути прийнято суб`єктом владних повноважень оскільки таке рішення у даній ситуації відноситься до дискреційних повноважень Міністерства оборони України.
Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують обставини дослідженні судом першої інстанції та висновки про відмову у задоволенні позову в цій частині, на основі наведених вище обставин.
Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства оборони України залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  03 червня 2020 року.

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Полотнянко Ю.П.