ОКРЕМА ДУМКА

10 березня 2020 року 
м. Київ

Справа №  904/8201/16 

У цій справі на вирішення Касаційного господарського суду поставлено питання правомірності проведення аукціону з продажу майна боржника у справі про банкрутство. При цьому особливостями нинішньої справи, які є суттєвими для кваліфікації відносин у даному випадку, є склад ліквідаційної маси боржника, що реалізується у складі єдиного лоту (цілісний майновий комплекс боржника): нерухоме майно та корпоративні права у ТОВ з часткою 50 відсотків.
Суд першої інстанції у своєму процесуальному рішенні по суті справи, зокрема, послався на те, що, виконуючи повноваження ліквідатора у справі про банкрутство, арбітражний керуючий не повинен вдаватись до механічного, можливо досить затратного та тривалого у часі проведення першого, повторного та другого повторного аукціону з продажу цілісного майнового комплексу. У випадку, якщо майно не вдається продати на першому аукціоні, саме ліквідатор повинен прийняти управлінське рішення: як вигідніше продати майно банкрута - цілісним майновим комплексом чи окремими лотами, зважаючи на специфіку майна, попит та пропозиції на аналогічне майно на ринку, цілісність майна.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що твердження ліквідатора, біржі про те, що  ліквідатор діяв таким чином, зважаючи на рішенням комітету кредиторів від 31.01.2017 (про проведення першого, повторного та другого повторного аукціону саме у вигляді цілісного майнового комплексу) є помилковим. Незалежно від рішення комітету кредиторів саме він зобов`язаний прийняти рішення про продаж майна цілісним майновим комплексом чи окремими частинами для отримання максимальної ціни.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дії ліквідатора, серед іншого, з обрання ним такого способу продажу майна як продаж цілісного майнового комплексу на першому, повторному та другому повторному аукціоні  призвели до недотримання ліквідатором вимог частини третьої статті 98 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон) щодо добросовісності та розсудливості, дотримання балансу інтересів боржника та кредиторів.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи прийняте судове рішення (ухвалу) суду першої інстанції, та відмовляючи у позові, у частині аналізу правомірності об`єднання у одному лоті нерухомості та корпоративних прав, зазначив, що посилання скаржника на невигідність придбання корпоративних прав товариства, яке має значну суму заборгованості, спростовується змістом частини третьої статті 96 ЦК України, відповідно до якої учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.
На мою думку, зазначені вище мотиви суду апеляційної інстанції є передчасними з огляду на наступне.
Частиною першою статті 94 Закону встановлено, що вибір способів продажу активів здійснюється ліквідатором з метою забезпечення його відчуження за найвищою ціною.
При цьому частиною третьою статті 98 Закону встановлено, що під час реалізації своїх прав та обов`язків арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобов`язаний діяти добросовісно, розсудливо, з метою, з якою ці права та обов`язки надано (покладено), обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України про банкрутство.
Зміст статті 98 Закону у розрізі реалізації на аукціоні ліквідаційної маси спрямований на те, щоб у кожній справі, з урахуванням індивідуальних характеристик (структури) ліквідаційної маси, ліквідатором було обрано оптимальний спосіб продажу майна боржника. 
Верховний Суд у своїх постановах звертав увагу на те, що формування ліквідатором «мультилоту» шляхом об`єднання для продажу товарів з високою реалізаційною мобільністю майна та товарів вузького вжитку не є таким, що відповідає принципам розсудливості дій ліквідатора, оскільки не призводять до отримання найвищої ціни за це майно (постанови КГС у справах № 904/9958/15 від 02.10.2018 (п. 18),  №  910/2526/14 від 13.06.2019 (п. 58)). Тож об`єднання у одному лоті нерухомості та корпоративних прав апріорі носить сумнівний характер з точки зору можливості отримати найвищу ціну реалізації, оскільки за своєю природою (станом розвитку ринку продажу), методологією оцінки та наслідками набуття у власність ці два об`єкти є суттєво відмінними. 
Щодо відмінної природи слід зазначити, що перехід прав власності на нерухомість зводиться до переходу речового права, яке, з точки зору його реалізації є відносно простим. Природа корпоративних прав як права участі в управлінні товариства та права на частину прибутку від його діяльності є складнішою. Саме тому на ліквідаторі лежить відповідальність за визначення складу лотів, які у даному випадку підлягали розформуванню після першого аукціону та підлягали окремому продажу у вигляді двох окремих лотів. Подібна логіка закріплена Постановою Палати з розгляду справи про банкрутство  Касаційного господарського суду від 21.06.2018 у справі № 914/701/17 у якій, серед іншого, зазначено (п. 47): «Отже, на розсуд ліквідатора відноситься обрання подальших способів продажу майна (проводити повторний, другий повторний продаж майна у складі цілісного майнового комплексу, а далі перейти до продажу майна з першого, повторного та другого аукціонів з продажу майна окремими лотами, чи одразу перейти до продажу майна окремими лотами). Відтак, ліквідатор може продовжити продаж майна цілісним майновим комплексом із застосуванням продажу з першого та другого повторного аукціонів відповідно до статті 66 Закону про банкрутство, якщо дійде висновку, що такий продаж дозволить йому отримати найвищу ціну, або перейти до продажу майна частинами (лотами), якщо така реалізація буде обґрунтована можливістю отримання сумарно вищої ціни за ліквідаційні активи боржника, допоможе прискорити хід ліквідаційної процедури, строки якої обмежено законодавцем до 1 року та буде більш ефективною на предмет відновлення бізнесу майбутніми власниками.»
Окремо слід зауважити, що продаж частки у статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю у розмірі 50 % має додатковий негативний вплив на «мультилот», що пропонується, з точки зору статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Так частиною другою зазначеної норми встановлено, що учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить 50 або більше відсотків, може вийти з товариства за згодою інших учасників. Таким чином, продаж у складі «мультилоту» нерухомості разом з часткою у статутному фонді товариства у розмірі 50 відсотків зменшить привабливість купівлі такої нерухомості як основного предмету продажу, оскільки набувач фактично набуває певне «квазіобтяження» (право виходу з товариства з обмеженою відповідальністю, яке обумовлене згодою інших учасників такого товариства). 
Додатково вважаю за необхідне висловити думку щодо впливу на ліквідатора з боку органів Міністерства юстиції України. У судовому засіданні в суді касаційної інстанції ліквідатор боржника підтвердив, що одним з мотивів проведення оспорюваного аукціону щодо продажу майна боржника було проведення відносно нього перевірки органами Міністерства юстиції України з констатацією перевіряючим органом затримки ліквідатором реалізації ліквідаційної маси. Саме проведення перевірки, за словами ліквідатора, спонукало його до проведення аукціону. Із цього приводу вважаю за необхідне висловити думку щодо необхідності внесення змін до діючого законодавства, яке б дозволило унеможливити проведення відносно арбітражного керуючого перевірок щодо конкретної судової справи у той час, коли у межах такої судової справи арбітражний керуючий виконує обов`язки розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора. Подібна перевірка, на моє переконання, суперечить засадам незалежності професії арбітражного керуючого. Водночас достатнім стимулом для належного виконання арбітражним керуючим своїх обов`язків у межах конкретної судової справи є принцип судового контролю за діяльністю арбітражного керуючого, який об`єктивізується в інституті усунення судом арбітражного керуючого у конкретній справі про банкрутство (стаття 114 Закону).
За таких обставин вважаю, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням у силі ухвали суду першої інстанції.

Суддя                                                                                                     В.Пєсков