ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року	Львів	Справа №260/1583/19 пров. № А/857/5002/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                         Матковської З.М.,
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Макарика В.Я. 
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року (головуючий суддя , у м. Луцьк повний текст складений 27.01.2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

В С Т А Н О В И В:

Головне управління ДПС у Волинській області (далі – позивач, ГУ ДФС у Волинській області ) звернулося до суду з адміністративним позовом до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі – відповідач) в якому просить визнати протиправним та скасувати: податкові повідомлення – рішення від 26.04.2017 року за № 1368015-1305 та №1368016-1305.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  05 листопада 2019 року позивачем отримано відповідь від Головного управління ДПС у м. Києві, відповідно до якої за позивачем обліковується борг у сумі 186364,64 грн. в частині плати за землю, а саме: податкового повідомлення-рішення від 26.04.2017 р. за № 1368015-1305,  відповідно до якого позивачу було визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» в розмірі - 55015,83 грн; податкового повідомлення-рішення від 26.04.2017 р. за № 1368016-1305, відповідно до якого позивачу було визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» в розмірі - 86430,79 грн.; пені в розмірі – 44918,02 грн., яка виникла за несвоєчасну сплату по вищевказаним рішенням. Зазначає, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та ним отримано свідоцтво платника єдиного податку. Зміст вказаного свідоцтва свідчить про те, що позивач є платником єдиного податку. Одним із видів господарської діяльності позивача, який вказаний у свідоцтві платника єдиного податку є інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах. Звертає увагу, що з огляду на національне законодавство та міжнародну практику Європейського?суду?з?прав?людини, вимога до позивача про повторну сплату земельного податку, який вже був включений в єдиний податок та сплачується останнім не відповідає критерію «пропорційності», позаяк при цьому не дотримується справедлива рівновага між інтересами держави та інтересами фізичної особи, громадянина. Зазначає, що земельні ділянки, по яким прийняті оскаржувані податкові повідомлення - рішення ніколи не були сформовані та по ним не проводилась державна реєстрація, кадастрові номера на земельні ділянки під нерухомими майном позивача не присвоювались. Тобто, вищевказані ділянки ніколи не набували ознак права.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що в розумінні податкового кодексу її не можна вважати платником земельного податку, оскільки до моменту виникнення права на земельну ділянку такий не сплачується. Також акцентує на тому, що об`єктом плати за землю є земельна ділянка, а відповідно до п.286.1 ст.286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, разом з тим, у матеріалах справи відсутній будь-який доказ щодо формування земельних ділянок, щодо яких відповідачем визначено суму податкового зобов`язання та внесення інформації про них до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номера.  
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.
Зважаючи на положення ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для її належного розгляду, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, а їх участь у судовому засіданні не визнана обов`язковою.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 належить на праві власності нежила будівля цеху захисних покриттів (літ. Ц) площею 619,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана нерухомість придбана позивачем на підставі договору купівлі-продажу  від  15 жовтня 2003 року № 4501, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 4501.
Відповідно до Свідоцтва платника єдиного податку серія НОМЕР_1 від 28 травня 2012 року ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування, ставка єдиного податку 20%, 2 група; місце провадження господарської діяльності: АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 АДРЕСА_1 ; види господарської діяльності: неспеціалізована оптова торгівля, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, допоміжне обслуговування наземного транспорту.
22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління ДПС у м. Києві із запитом про надання інформації по податку на майно, в частині плати за землю з фізичних осіб.
05 листопада 2019 року позивачем отримано відповідь від Головного управління ДПС у м. Києві за № 6624/в/261533-13-14, відповідно до якої за позивачем обліковується борг у сумі 186 364,64 грн., що виник у зв`язку з несплатою податкових зобов`язань по податку на майно, в частині плати за землю з фізичних осіб по податкових повідомленнях – рішеннях від 26.04.2017 р. № 1368015-1305 на суму – 55015,83 грн., № 1368016-1305 на суму – 86   430,79 грн., та пені – 44   918, 02 грн., яка виникла через несвоєчасну сплату.Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не підлягає звільненню від сплати земельного податку на підставі п.п.4 п.297.1 ст.297 ПК України як платник єдиного податку, оскільки земельна ділянка, яка є об`єктом оподаткування, не використовується позивачем для провадження господарської діяльності, тому ГУ ДФС у м. Києві правомірно нараховано земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік шляхом винесення спірних податкових повідомлень – рішень. 
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до ст. 206 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За змістом пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Як визначено пп. 14.1.72 і 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України, земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до пп. 269.1.1 і 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. (пп. 270.1.1 п. 270.1 ст.270 ПК України).
Пунктом 286.1 ст. 286 ПК України зазначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
За п. 287.7 ст. 287 ПК України у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).
Згідно з п. 287.8 цієї ж статті власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Частиною 1 та 2 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
За ст. ст. 125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення ст. 377 Цивільного кодексу України.
З наведеного вбачається, що власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Крім того наведене також, кореспондується тим, що умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю земельну ділянку для проведення господарської діяльності.
Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності.
Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
Відповідно до п. 291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
За п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п. 297.1 ст. 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
У п. 269.2 ст. 269 ПК України також передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).
Підпунктом 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України встановлено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Колегія суддів підкреслює, що у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у п. 297.1 ч. 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.
Як вбачається з матеріалів справи, належне позивачу нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , використовуються нею як фізичною особою-підприємцем для здійснення господарської діяльності: здавання в оренду власного нерухомого майна та провадження власної підприємницької діяльності.
Апеляційний суд наголошує на тому, що умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.
Відтак, апеляційний суд, звертає увагу на те, що здача в оренду нежилих приміщень, тобто використання таких приміщень у господарській діяльності, не свідчить про використання у такій діяльності також і земельних ділянок, на якій розташовані такі приміщення.
Звідси, у розумінні положень пп. 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14, пп. 269.1.1, 269.1.2 п. 269.1, п. 269.2 ст. 269, пп. 270.1.1, 270.1.2 п. 270.1 ст.270, п. 291.2 ст. 291, пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 826/7169/16, від 15.02.2019 у справі № 826/9948/16, від 25.04.2019 у справі № 815/5165/16, від 13.06.2019 у справі № 820/5042/16 та від 06.02.2020 у справі № 820/3488/16.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки умовою несплати земельного податку за спрощеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю земельну ділянку для ведення господарської діяльності, можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо нежиле приміщення надається в оренду без земельної ділянки, на якій розміщена вказана нерухомість, законом не передбачено, відтак вказане свідчить про правомірність винесеного відповідачем податкового повідомлення-рішення щодо позивача.
Апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки та розрахунок суми земельного податку.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Ст.18 вказаного Закону передбачає, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, проводиться незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України «Про землеустрій». За результатами нормативної грошової оцінки земель складається технічна документація.
Відповідно до приписів ст.15, 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» підставою для проведення оцінки земель, у тому числі нормативної грошової оцінки земельних ділянок, є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Виготовлена технічна документація нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою.
За результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.
Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), відповідно до пункту 1 Положення про зазначений орган, затвердженого постановою Кабінету Міністрів   України від 14 січня 2015 року №15.
Згідно з п.2-1 Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року №213 дані за результатами проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель, що видається територіальним органом Держгеокадастру за місцезнаходженням земельної ділянки у строк, що не перевищує трьох робочих днів з дати надходження відповідної заяви.
Таким чином, належним джерелом даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки є витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, який виданий територіальним органом Держгеокадастру за місцем розташування земельної ділянки, або відповідно до приписів ст.15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» - відомості з Державного земельного кадастру про нормативну грошову оцінку на відповідну дату. При цьому, безпосередньо контролюючий орган не наділений повноваженнями на встановлення та зміну нормативної грошової оцінки земельних ділянок самостійно (в тому числі окремих її складових).
Як вбачається з матеріалів справи,  п. 3 Рішення Київської міської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів» від 23.06.2011 року № 242/5629 зі змінами та доповненнями (далі - Рішення), зобов`язано Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надавати органам державної фіскальної служби інформацію (дані) з міського земельного кадастру про земельні ділянки, а згідно п. 4 цього Рішення, органам державної фіскальної служби рекомендовано при адмініструванні плати за землю в м. Києві використовувати інформацію (дані) з міського земельного кадастру.
Витягом з бази даних ПК «Кадастр» станом на 30 січня 2017 року підтверджується, що загальна площа земельних ділянок, які обліковуються за ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , 1 складає: 0,1378 га кадастровий номер 62:068:0141, економіко-планувальна зона - № 508, базова вартість 1-го кв.м. становить 734,51 грн/кв.м.; 0,0877 га кадастровий номер 62:068:0192, економіко-планувальна зона - № 508, базова вартість 1-го кв.м. становить 734,51 грн/кв.м.
Відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 14 березня 2017 року № 05707/4512 нормативна грошова оцінка земельних ділянок: площею 1378,30 кв.м. на АДРЕСА_1 1 (обліковий код ділянки 62:068:0141) складає 2881026,30 грн.; площею 877,33 кв.м. на вул. Магнітогорській, 1 (обліковий код ділянки 62:068:0166) складає 1833861,13 грн.
Розрахунок земельного податку, нарахованого позивачу, здійснено за такою формулою: податкове повідомлення-рішення № 1368016-1305 - 2881026,30 грн. х 1 х 3% = 86430,79 грн. де 2881026,30 грн. - нормативна грошова оцінка ділянки на 2017 р.; 1 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки (ст. 289, п. 9 підрозділу 6 розділу XX «Перехідні положення» ПК України), 3% - ставка податку на землю відповідно до пп. 5.4. Положення; податкове повідомлення-рішення № 1368015-1305 – 1833861,13 грн. х 1 х 3% = 55015,83 грн. де 1833861,13 грн. - нормативна грошова оцінка ділянки на 2017 р.; 1 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки (ст. 289, п. 9 підрозділу 6 розділу XX «Перехідні положення» ПК України), 3% - ставка податку на землю відповідно до пп. 5.4. Положення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач обчислив суму податкового зобов`язання позивача по земельному податку за 2017 рік на підставі офіційних відомостей про вказану земельну ділянку з Державного земельного кадастру, а саме: витягом з бази даних ПК «Кадастр» що спростовує доводи апелянта в цій частині.
У спірних правовідносинах ГУ ДФС у м. Києві діяло у спосіб, визначений чинним законодавством, оскільки ОСОБА_1 не підлягає звільненню від сплати земельного податку на підставі п.п.4 п.297.1 ст.297 ПК України як платник єдиного податку, оскільки земельна ділянка, яка є об`єктом оподаткування, не використовується позивачем для провадження господарської діяльності.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем правомірно нараховано земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік шляхом винесення спірних податкових повідомлень – рішень, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 березня у справі №260/1583/19 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. Я. Макарик  	
Повне судове рішення складено 12.06.2020р.