ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20714/18                                                   Суддя першої інстанції: Літвінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Епель О.В., Шурка О.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошену о 12 годині 58 хвилин ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року, дата складання повного тексту якої не зазначена, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та захисту довкілля України, третя особа - Державне підприємство «Селидіввугілля», про визнання протиправними дій, визнання протиправними та нечинними наказів, -

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - Міненерговугілля), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:
- визнати протиправними дії Міненерговугілля щодо видання наказів від 07.11.2018 року №557 та від 30.11.2018 року №609;
- визнати протиправними та нечинними накази Міненерговугілля від 07.11.2018 року №557 та від 30.11.2018 року №609;
- визнати протиправними дії Міненерговугілля щодо видання Наказу від 18.12.2018 року №646, у тому числі щодо призначення ОСОБА_2 головою комісії з реорганізації Державного підприємства «Селидіввугілля»;
- визнати протиправним та нечинним Наказ Міненерговугілля від 18.12.2018 року №646, у тому числі щодо призначення ОСОБА_2 головою комісії з реорганізації Державного підприємства «Селидіввугілля».
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2018 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Державне підприємство «Селидіввугілля» (далі - Третя особа, ДП «Селидіввугілля»).
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2018 року задоволено заяву Позивача про забезпечення адміністративного позову та зупинено дію наказів Міненерговугілля від 07.11.2018 року №557 «Про реорганізацію Державного підприємства «Селидіввугілля» та від 30.11.2018 року №609 «Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 07.11.2018 року № 557» до набрання законної сили судовим рішенням, ухваленим за наслідками розгляду адміністративної справи.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.12.2018 року задоволено заяву Позивача про забезпечення адміністративного позову та зупинено дію наказу Міненерговугілля від 18.12.2018 року №646 і заборонено Міненерговугіллю вчиняти дії з реорганізації ДП «Селидіввугілля» до набрання законної сили судовим рішенням, ухваленим за наслідками розгляду адміністративної справи.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 року закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 238 КАС України у зв`язку відмовою Позивача від позову та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами суду від 13.12.2018 року та від 21.12.2018 року в межах адміністративної справи. 
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що подана заява про відмову від позову обґрунтована врегулюванням спірних питань з Відповідачем мирним шляхом, а копія довіреності від 22.12.2018 року, якою ОСОБА_3 уповноважено представляти інтереси ОСОБА_1., зокрема, в адміністративних судах, наділяє представника відповідними повноваженнями. Крім того, суд зауважив, що подана представником Позивача заява про скасування заходів забезпечення позову також підлягає задоволенню, оскільки вжиття таких заходів втратило свою актуальність.
Не погоджуючись із даним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та призначити подальший розгляд справи у суді першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що представник ОСОБА_1 ОСОБА_3. діяв всупереч побажань Позивача та без належних повноважень, оскільки довіреність була скасована 30.01.2019 року, а відтак на момент постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_3. не був уповноваженою особою ОСОБА_1. Крім іншого, наголошує, що суд не інформував Позивача щодо руху справи, а також не роз`яснив саме Позивачу наслідки відмови від позову, не перевірив повноваження представника на право здійснювати такі дії, а також не пересвідчився, чи відповідають його дії волевиявленню ОСОБА_1 .
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Позивача на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 року у зв`язку з пропуском строку подання апеляційної скарги.
Постановою Верховного Суду від 27.02.2020 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 - ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2019 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. У вказаній постанові суд касаційної інстанції зазначив, що про існування оскаржуваної ухвали від 04.02.2019 року Позивач не був обізнаний з огляду на скасування ним 30.01.2019 року довіреності на ім`я ОСОБА_3 .
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2020 року прийнято справу до провадження та з урахуванням висновків Верховного Суду поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали суду від 04.02.2019 року.
Крім того, після усунення визначених в ухвалі від 16.03.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу Міненерговугілля просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Позивач в силу положень ст. 44 КАС України та ст. ст. 2, 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» мав можливість знайомитися з рухом справи, адже був обізнаний з її номером та прізвищем судді, яка здійснює розгляд. Крім того, звертає увагу, що на момент прийняття оскаржуваної ухвали від ОСОБА_1 до суду першої інстанції не надходила заява про припинення повноважень представника, а відтак ухвала суду від 04.02.2019 року відповідає нормам процесуального права.
Від ДП «Селидіввугілля» відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2020 року призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження, а також здійснено заміну відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України його правонаступником - Міністерством енергетики та захисту довкілля України (далі - Відповідач, Мінекоенерго).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки ухвала суду першої інстанції в частині скасування заходів забезпечення позову не є предметом апеляційного оскарження, а жодних доводів щодо необґрунтованості таких висновків суду ОСОБА_1 не наведено, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відмова ОСОБА_1 від позову була пов`язана з мирним врегулюванням спірних питань з Міненерговугілля, а у представника ОСОБА_3 були відповідні повноваження на подання заяви про відмову від позову, то перешкоди для прийняття такої відмови, а також для скасування заходів забезпечення позову були відсутні.
З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може повністю погодитися з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.
За правилами статті 189 КАС України, якою врегульовано питання, зокрема, відмови від позову, позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
Про прийняття відмови від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі.
Указана стаття також містить застереження, згідно якого суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси (ч. 5).
Згідно ч. 2 ст. 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
Аналіз змісту наведених норм дає підстави стверджувати, що відмова від позову є дискреційним суб`єктивним правом позивача, яке може бути реалізоване на будь-якій стадії провадження у справі. Разом з тим, прийняття такої відмови судом неможливе у випадку, якщо ці дії позивача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси. При цьому, з огляду на процесуальні наслідки прийняття відмови від позову - закриття провадження у справі із подальшою неможливістю повторного звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, законодавець у вже згаданій вище статті 189 КАС України закріпив правило, за яким до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову суд повинен перевірити, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
Судовою колегією враховується, що згідно ч. 1 ст. 60 КАС України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
У силу приписів ч. 2 ст. 60 КАС України про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суду шляхом подання письмової заяви.
Положення ч. 5 ст. 60 КАС України визначають, що підстави і порядок припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови представника від наданих йому повноважень визначаються Цивільним кодексом України.
Відповідно до ч. 2. ст. 249 Цивільного кодексу України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.
Викладене, у свою чергу, свідчить, що за умови неповідомлення особою суду про скасування довіреності на представництво інтересів у суді, представник, у розумінні процесуального закону залишається уповноваженим на ведення справи в суді та здійснення від імені особи її процесуальних прав та обов`язків.
При цьому, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 249 ЦК України права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.
Тобто, дії, вчинені представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників.
Як вбачається з матеріалів справи, заяву про відмову від позову (т. 1 а.с. 155) підписано та подано від імені ОСОБА_1 його представником ОСОБА_3., який діяв на підставі довіреності від 22.12.2018 року, зареєстрованої в реєстрі за №1887 та дійсної до 22.12.2019 року (т. 1 а. с. 144), оригінал якої було оглянуто судом першої інстанції у судовому засіданні 24.12.2018 року, що зафіксовано у протоколі судового засідання (т. 1 а.с. 145). При цьому, зі змісту вказаної довіреності випливає, що ОСОБА_1. було уповноважено ОСОБА_3, зокрема, подавати заяви, відмовлятися від позову (адміністративного позову), подавати та підписувати від імені довірителя всіх документів (у тому числі позовних (зустрічних позовних) заяв, апеляційних, касаційних скарг), необхідних для виконання наданих йому повноважень.
Матеріали справи свідчать, що станом на момент постановлення 04.02.2019 року оскаржуваної ухвали від ОСОБА_1 до суду першої інстанції не надходило будь-яких заяв чи повідомлень про припинення повноважень ОСОБА_3, у зв`язку з чим судова колегія вважає правильним твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що заява про відмову від позову подана уповноваженою на те особою. Відтак, твердження Апелянта про те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції допустив грубе порушення норм процесуального права, судом апеляційної інстанції відхиляються.
З аналогічних підстав відхиляються і доводи Позивача про те, що Окружний адміністративний суд міста Києва повинен був роз`яснити саме ОСОБА_1 , а не лише його представнику, наслідки відмови від позову, оскільки процесуальним законом відповідний обов`язок у суду відсутній.
Отже, у розумінні положень як Кодексу адміністративного судочинства України, так і Цивільного кодексу України третя особа, до якої належить за правилами ч. 3 ст. 249 ЦК України, зокрема, Окружний адміністративний суд міста Києва, не був обізнаний про скасування виданої ОСОБА_1 ОСОБА_3. довіреності.
Разом з тим, повертаючись до питання особливих правових наслідків відмови від позову, судова колегія, з огляду на основні завдання адміністративного судочинства, вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно наданого до апеляційної скарги витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 30.01.2019 року №38429595 (т. 1 а.с. 199), дію довіреності від 22.12.2018 року, зареєстрованої у реєстрі за №1887 та виданої на бланку серії ННМ №526790, припинено 30.01.2019 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 30.01.2019 року №11/02-17.
Відповідно до ч. 1 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.
Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що станом як на 30.01.2019 року (день подання ОСОБА_3 заяви про відмову від позову), так і на момент постановлення оскаржуваної ухвали від 04.02.2019 року, довіреність від 22.12.2018 року була скасована, а відтак, з урахуванням обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, не могла вважатися документом, що підтверджує повноваження представника на момент вчинення процесуальних дій.
Верховний Суд у постанові від 08.05.2019 року у справі № 204/238/18(2-а/204/40/18), відхиляючи посилання скаржника на статтю 60 КАС України, зазначив, що відсутність повідомлення суду про припинення чи обмеження повноважень представника за довіреністю не звільняє особу від необхідності дотримання вимог КАС України щодо належного підтвердження повноважень представника.
За таких обставин судова колегія приходить до висновку, суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу про закриття провадження у справі, діяв у відповідності до вимог процесуального закону, пересвідчившись у наявності у ОСОБА_3 повноважень на подання заяви про відмову від позову. Однак, виходячи з мети адміністративного судочинства та гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод і національним законодавством права особи на доступ до правосуддя, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати оскаржувану ухвалу з підстав необхідності забезпечення дотримання такого права особи та ефективного виконання завдань адміністративного судочинства.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Окружний адміністративний суд міста Києва, вказуючи на те, що ОСОБА_1 вирішив відмовитися від позову у зв`язку з врегулюванням спірних питань з Міненерговугілля мирним шляхом, не встановив, яким чином здійснювалося таке мирне врегулювання. Відповідних обставин не встановлено і судом апеляційної інстанції. Викладене, у свою чергу, ставить під сумнів те, чи здійснювалася судом першої інстанції перевірки обставин, що ці дії представника позивача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси, що не узгоджується з положеннями ч. 5 ст. 189 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що оскільки жодних доводів та аргументів щодо безпідставності висновків суду першої інстанції в частині скасування заходів забезпечення позову Апелянтом не зазначено, то апеляційний перегляд ухвали суду від 04.02.2019 року у відповідній частині судом апеляційної інстанції не здійснювався згідно положень ч. 1 ст. 308 КАС України.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про закриття провадження у справі було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 189, 238, 242-244, 250, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року - скасувати в частині закриття провадження у справі.
Справу направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            О.В. Епель

                                                                                                    О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 20» травня 2020 року.