Постанова
Іменем України 
28 травня 2020 року
м. Київ
справа № 653/1081/17
провадження № 51-6566 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 11 липня 2019 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017230140000017, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Павлівка Генічеського району Херсонської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Генічеського районного суду Херсонської області від 11 липня 2019 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 01 січня 2017 року близько 04:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння біля кафе «Зустріч», що на вул. Кужелєва у с. Петрівка Генічеського району Херсонської області, завдав двох ударів кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_6 , а в подальшому, перебуваючи в емоційно збудженому стані, продовжуючи свої злочинні дії, в приміщенні кафе «Зустріч» завдав потерпілому ОСОБА_6 ще одного удару кулаком в обличчя, в результаті чого заподіяв останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Генічеського районного суду Херсонської області від          11 липня 2019 року – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду. На обґрунтування своїх вимог вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому посилається на ту обставину, що місцевий суд недостатньо врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_8 злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості. Вказує про небажання засудженого добровільно відшкодовувати заподіяну шкоду та відсутність розкаяння у вчиненому злочині. Звертає увагу на зухвалу поведінку ОСОБА_8 під час та після вчинення злочину. Зазначає, що після вчинення злочину ОСОБА_8 належних висновків для себе не зробив, оскільки притягувався до адміністративної відповідальності за розпивання алкогольних напоїв у громадському місці. Вважає, що суд належним чином не вмотивовував рішення в частині звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. Крім того, зазначає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні її апеляційної скарги, чим порушив вимоги кримінального процесуального законодавства.
Позиції інших учасників судового провадження 
У письмових запереченнях на касаційну скаргу представника потерпілого захисник ОСОБА_9 вказує про необґрунтованість такої скарги, просить залишити її без задоволення.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги представника потерпілого, просила таку скаргу залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого         ч. 1 ст. 122 КК України, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими та оціненими під час судового розгляду доказами і правильно визнав достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .
Висновки суду щодо доведеності винуватості та кваліфікація дій ОСОБА_8 за               ч. 1 ст. 122 КК України є правильними та у касаційній скарзі представником потерпілого не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги представника потерпілого про порушення судом загальних засад призначення покарання та безпідставне звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі            ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому. Разом з тим, з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_8 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі та звільняючи останнього від його відбування з випробуванням, виходив з того, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив злочин середньої тяжкості, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відповідно до характеристики від 04 січня 2017 року за місцем проживання характеризується негативно, не працює. При цьому згідно з характеристикою від 09 липня 2019 року ОСОБА_8 за місцем проживання характеризується позитивно, має тимчасові заробітки, алкоголем не зловживає, скарг від мешканців села щодо нього не надходило.
Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому, судом визнано щире каяття та часткове відшкодування заподіяного збитку. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. 
На переконання колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. З огляду на вимоги ст. 50 КК України покарання узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
При цьому, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_8 без реального відбування покарання, але за умови здійснення за ним контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації, на підставі статей 75, 76 КК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає непереконливими доводи касаційної скарги представника потерпілого про безпідставне звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.
Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги представника потерпілого, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, на яких визнав такі доводи необґрунтованими.
Таким чином, апеляційний суд у ході перевірки кримінального провадження щодо ОСОБА_8 у порядку апеляційної процедури перевірив доводи апеляційної скарги представника потерпілого, належним чином обґрунтував рішення з наведенням докладних мотивів, з яких таку апеляційну скаргу залишив без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності не може бути підставою для визнання вироку незаконним.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, є обґрунтованою та вмотивованою, підстав вважати її незаконною в ході касаційного розгляду не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу представника потерпілого слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 11 липня 2019 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                              ОСОБА_3