ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3131/20 Справа № 185/9602/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, - 

В С Т А Н О В И Л А : 

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що 01 жовтня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачці грошові кошти у сумі 123 000 грн., що в еквіваленті по курсу продажу в касах комерційних банків на поточну дату складає 15 000 доларів США, а відповідач зобов`язалась повернути позику до 01 січня 2014 року. Плата за користування позикою складає 5% на місяць. Також умовами договору визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право дострокового повернення позики, що залишилася, а також вправі нарахувати штраф у розмірі 50% від загальної суми позики та пеню у розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Пунктом 12 договору сторони погодили, що сума позики на момент видачі еквівалентна 15 000 доларам США. У випадку збільшення курсу долара США по відношенню до гривні позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму курсової різниці. Факт видачі позичальнику позики підтверджується як самим договором, так і платіжним дорученням № 860 19 від 01 жовтня 2013 року про перерахування суми позики на поточних рахунок відповідачки у ПАТ «АКБ «КАПІТАЛ». 
Відповідачка не виконала свої договірні зобов`язання, суму позики не повернула, тому згідно уточнених позовних вимог (станом на 14 січня 2019 року) позивач просив стягнути з відповідачки: - основний борг у розмірі 123 000 грн., - проценти у розмірі 390 432,33 грн., інфляційні збитки у розмірі 185 615,30 грн., курсову різницю у розмірі 299 307,63 грн. Ухвалою суду від 04 березня 2019 року зазначені позовні вимоги об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , який було подано 03 січня 2017 року, уточнено 10 квітня 2017 року. За змістом цього позову ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 проценти за користування позикою за договором № 01/10 від 01 жовтня 2013 року за період з 01 січня 2013 року по 01 грудня 2016 року, а також суму курсової різниці долара США по відношенню до гривні за період з 01 жовтня 2013 року до 22 грудня 2016 року, з урахуванням сум, що були стягнуті заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 04 грудня 2014 року. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2013 року в сумі 809 757,00 грн.. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що зобов`язання відповідачка свої зобов`язання за договором позики не виконала, а тому підлягає стягненню сума позики у розмірі 123 000 грн. та нараховані проценти за користування позикою за період з 01 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року у розмірі 390 432,33 грн.. Відповідно до умов договору позики, укладеного між сторонами, плата за користування позикою складає 5% на місяць і сплачується щомісячно. Період нарахування процентів з 01 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року складає 63 місяці. 5% від суми позики складає 6150,00 грн.. Таким чином сума процентів за користування позикою, нарахованих помісячно складає 6150 грн х 63 місяці = 387 450 грн.. При цьому, відмовляючи у стягненні інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що сума позики визначена у гривні, а також зазначений її еквівалент у доларах США, відповідачка зобов`язана повернути позивачу суму курсової різниці у разі збільшення курсу долара по відношенню до гривні, а тому стягнення окремо ще інфляційних збитків буде подвійним відшкодуванням втрат позивача від знецінювання гривні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що нею дійсно було укладено договір позики, однак будь-яких коштів вона не отримувала. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув різницю курсу долара США по відношенню до гривні. Крім того, апелянт зазначає, що нарахування їй відсотків є незаконним, так як вона проживає в зоні АТО, а саме в м. Донецьку.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки суми позики, відсотків та різниці в курсі долару США по відношенню до гривні, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності. При цьому, відмовляючи у стягненні інфляційних втрат, суд вважав, що їх стягнення призведе до подвійного стягнення втрат позивача від знецінювання гривні.
Колегія судді погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 01 жовтня 2013 року між позикодавцем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 був укладений договір позики № 01/10, за умовами якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти у розмірі 123 000 грн., що в еквіваленті по курсу продажу в касах комерційних банків на поточну дату складає 15 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути кошти у термін до 01 січня 2014 року.
Плата за користування позикою складає 5 процентів за місяць. Проценти сплачуються щомісячно (пункт 3 договору).
Підписанням цього договору позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. 
Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника (пункт 9 договору).
Сума позики на момент видачі еквівалентна 15 000 доларам США.
Пунктом 12 договору передбачено, що у випадку збільшення курсу долару США по відношенню до гривні позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму курсової різниці.
На підтвердження своїх позовних вимог, позивачем були надані оригінали: заяви на видачу готівки № 860_20 від 01 жовтня 2013 року, платіжного доручення № 860_19 від 01 жовтня 2013 року, які посвідчують перерахування грошових коштів у сумі 123 000 грн на рахунок отримувача ОСОБА_1 ..
Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.
Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Оскільки відповідачка не виконала належним чином свої зобов`язання, грошові кошти не повернула, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з неї на користь позивача суми позики, відсотків та різниці в курсі долару США по відношенню до гривні, а також обгрунтовано виходив з обґрунтованості та доведеності позорвних вимог. При цьому, суд вірно відмовив у стягненні інфляційних втрат, так як їх стягнення дійсно призведе до подвійного стягнення втрат позивача від знецінювання гривні.
Доводи апелянта в скарзі про те, що нею дійсно було укладено договір позики, однак будь-яких коштів вона не отримувала, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на спростування позовних вимог відповідачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного належного та допустимого доказу, тоді як позовні вимоги, позивача є доведеними.
Твердження апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув різницю курсу долара США по відношенню до гривні, колегія суддів також вважає необґрунтованими, так як відповідно до презумпції правомірності правочину, що визначена ст. 204 ЦК України, укладений між сторонами договір позики № 01/10 від 01 жовтня 2013 року є правомірним, вчиненим у формі, встановленій законом.
Доводи апелянта про те, що нарахування відсотків є незаконним, так як вона проживає в зоні АТО, а саме в м. Донецьку, а відповідно до вимог ЗУ “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” введено мораторій на нарахування пені, штрафів, - колегія суддів також вважає безпідставними, так як нараховані відсотки за користування кредитними коштами за нормами чинного законодавства не є, а ні пенею, а ні штрафом. А тому їх нарахування та відповідно стягнення відповідає договору позики та зазначеним вище нормам права. Більш того, відповідачка підписуючи вказаний договір позики розуміла наслідки не виконання його умов.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко