ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 р.	Справа № 520/13081/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бенедик А.П.,
Суддів: Донець Л.О. ,  Гуцала М.І. ,
за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Сліденко А.В.) від 16.01.2020 року (повний текст рішення складено 16.01.2020 року) по справі №520/13081/19
за позовом            ОСОБА_1 
до           Головного управління Державної податкової служби у Харківській області 
про           визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду із адміністративним позовом до Головне управління ДПС у Харківській області,  в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.08.2019 року №00096458062032, №00096558062032, №00096658062032.
В обґрунтування позовних вимог посилається на протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про визначення суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016-2018 роки, через порушення контролюючим органом встановлених Податковим кодексом України (далі - ПК України) строків їх направлення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року позов залишено без задоволення.
Не погодившись із судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Зазначив, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність визначення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016-2018 роки. Вказує, що з урахуванням положень    статті 58 Конституції України    в частині незворотності дії в часі нормативних актів, у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.
Відповідач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційною скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач є власником нежитлових приміщень 1-ого поверху №17, №17а,         18-25 загальною площею 120,7 кв.м. у житловому будинку літ "А-10" за адресою: АДРЕСА_1 .
14.08.2019 року контролюючим органом винесені податкові повідомлення-рішення, якими визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки:
- № НОМЕР_1 на загальну суму 1996, 38 грн. за 2016 рік;
- №00096558062032 на загальну суму 3862,40 грн. за 2017 рік;
- №00096658062032 на загальну суму 4493,66 грн. за 2018 рік.
Не погоджуючись із правомірністю вищевказаних податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність визначення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016-2018 роки на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Колегія суддів частково погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Перевіряючи правомірність винесення відповідачем 14.08.2019 року податкових повідомлень-рішень №00096458062032 та № НОМЕР_2 , якими визначено позивачу  суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016-2017 роки, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України та ПК України.
Так, за правилами статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
01 січня 2015 року набрав чинності Закон № 71-VIII, яким було внесено зміни до                      ПК України та введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктом 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України, фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (за винятком тих, які не є об`єктами оподаткування відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України) є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп.266.7.1 п.266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп.266.7.2. п.266.5 ст.266 ПКУ).
07.12.2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-VIII, яким пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3 такого змісту:
"266.10.2. У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
266.10.3. Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу".
Таким чином, вказаним Законом дозволено контролюючим органам визначати грошове зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні податкові періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 ст.102 ПК України.
Положення вказаного Закону набрали чинності з 01.01.2018 року, тобто, після закінчення податкових періодів, за які визначено грошові зобов`язання (2016-2017 роки).
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі.
Так, в цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У даному рішенні також акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-2705цс16 тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Надання зворотної сили законам, які передбачають розширення змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина чи звільнення їх від певних обов`язків, не може підірвати впевненість людей у стабільності свого правового становища.
З огляду на викладене, з системного аналізу приписів ст.58 Конституції України, пп.266.7.2 п.266.7 та пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України, колегія суддів вважає, що норми пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України надають повноваження відповідачу визначати грошове зобов`язання із земельного податку в межах 1095-денного строку, який починає відлік з того звітного періоду, в якому такі повноваження надані (з 2018 звітного року).
За таких обставин, у правовідносинах щодо визначення податкового зобов`язання за 2016 та 2017 роки, контролюючий орган повинен був дотримуватись приписів пп. 266.7.2. п.266.7 ст. 266 ПК України, згідно якого встановлено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має бути винесено до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), оскільки приписи п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України набули чинності з 01.01.2018 року, а отже і сфера дії цієї норми починається з дня набрання нею чинності.
Відповідно до ч.2    ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Проте відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів належними та допустимими доказами правомірність винесення вищевказаних податкових повідомлень-рішень з порушенням визначеного п.п. 266.7.2. п.266.7 ст. 266 ПК України строку.
Відповідно до ч. 2    ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Відповідно ч.2    ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:                1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені    Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;    3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);              4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про неправомірність винесення відповідачем 14.08.2019 року податкових повідомлень-рішень №00096458062032 та №00096558062032, якими визначено позивачу суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016-2017 роки, що має наслідком їх скасування у судовому порядку.
В зв`язку з чим, відмовляючи у задоволенні вказаної частини позовних вимог, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про законність та обґрунтованість вищевказаних податкових повідомлень-рішень.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про задоволення вказаної частини позовних вимог.
З приводу заявлених позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.08.2019 року №00096658062032, яким визначено позивачу  суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 1    ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3    ст. 308 КАС України).
Так, позивач ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не оскаржує наявність у нього визначеного законом обов`язку щодо сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, а також не оскаржує розмір нарахованого контролюючим органом податку за 2018 рік. 
В якості підстави для висновків щодо протиправності вищевказаного рішення податкового органу позивач посилається виключно на порушення контролюючим органом визначених п.п.266.7.2. п.266.7 ст. 266 ПК України строків надіслання податкового повідомлення-рішення.
Проте, наслідки несвоєчасного направлення податкового повідомлення-рішення визначені пунктом 266.10.2 ПК України, відповідно до якого у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Несвоєчасне направлення податкового повідомлення-рішення не свідчить про його протиправність та не може бути підставою для його скасування, таке порушення є лише підставою для звільнення від відповідальності у зв`язку з несвоєчасною сплатою податку. 
Крім того, пунктом 266.10.3 ст. 266 ПК України прямо передбачено, що податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу, тобто 1095 днів з дня, коли такий обов`язок у податкового органу виник.
Положення п.102.1 ст.102 ПК України передбачають, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Отже, з урахуванням змін законодавства, колегія суддів зауважує, що затримка у надсиланні (врученні) контролюючим органом у встановлений п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України строк оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, може свідчити лише про процедуру їх направлення (вручення), яка не змінює суті спірних рішень та не повинна сприйматись як безумовна підстава для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, для його скасування.
Якщо податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом у межах компетенції та з його форми можна чітко встановити його зміст, зокрема, порушення законодавства, згідно з яким визначено грошове зобов`язання платника податків, суму такого зобов`язання, таке рішення є правомірним, навіть у разі, коли порушено строки його надсилання (вручення), передбачені ПК України.
Сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. У будь-якому випадку порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, само по собі не впливає на його законність.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наявність затримки у формуванні податкового повідомлення-рішення від 14.08.2019 року №00096658062032 не вливає на обов`язок позивача сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, і не є підставою для визнання такого рішення протиправним, що узгоджується із правовою позицією викладеною Верховним Судом в постанові від 13.02.2018 року по справі № 820/1975/17.
На підставі викладеного, оскільки під час судового розгляду справи не встановлено підстав, які б свідчили про протиправність нарахування податковим органом податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вказаної частини позовних вимог.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;                                                                                        3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;                                                                4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.08.2019 року №№00096458062032, 00096558062032 підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового судового рішення про їх задоволення. В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року по справі №520/13081/19 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.08.2019 року №00096458062032, №00096558062032.
Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній частині задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 14.08.2019 року № №00096458062032, №00096558062032.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.П. Бенедик	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.О. Донець    М.І. Гуцал   	
Повний текст постанови складено  23.03.2020 року.