Номер провадження: 22-ц/813/3420/20 
Номер справи місцевого суду: 523/17665/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               за участю секретаря                Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

встановив:
       
Позивачка звернулась з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 20270 грн., але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення повноліття спільною дитиною.
Свої вимоги мотивувала тим, що сторони по справі є батьками доньки, ОСОБА_4 , котра є повнолітньою та малолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У свідоцтві про народження сина батьком записаний відповідач ОСОБА_2 . Син проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні та вихованні. 
Як зазначила позивачка, 16 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений Договір про утримання малолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому вирішено питання про стягнення аліментів у розмірі 25% від всього щомісячного доходу відповідача, до досягнення дитиною повноліття. 
Однак, позивачка зазначила, що відповідач належним чином договір про утримання сина не виконував, тому 12 грудня 2018 року вона звернулась до суду з проханням стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 20270 грн., але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року, та постановлення нового, про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, призначене на 10.06.2020 року, на 13 год. 00 хв. (а.с. 205-208), як то передбачено ч.5 ст. 130 ЦПК України. 

Крім того, колегія суддів враховує, що у відповідності до п. 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року (а.с.209) апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів. 
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 15.06.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (а.с.185-190), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 11.10.1996 року між сторонами по справі був укладений шлюб, в період якого у сторін народилися донька ОСОБА_4 , 1997 року народження, та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5,6,7).
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 29.06.2017р. шлюб між сторонами розірваний. (а.с. 8). 
16.09.2017р. сторони по справі уклали договір між батьками про утримання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., реєстровий номер 7577. Предметом цього договору є визначення розміру, строків та порядку виплати аліментів на утримання спільного малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до досягнення ним повноліття. В пункті 2 договору визначено місце мешкання дитини із матір`ю. В п.4 договору зазначено, що батько взяв на себе зобов`язання сплачувати аліменти на утримання сина в розмирі 25% від свого щомісячного доходу до досягнення дитиною повноліття не пізніше десятого числа кожного місяця за поточний місяць. В пункті 5 вищевказаного договору встановлений спосіб виплати аліментів (а.с.75).
На підтвердження виконання вищевказаного договору суду були відповідачем наступі докази: розписка позивачки про отримання аліментних коштів від ОСОБА_2 на суму 9 000 доларів США за весь 2018 рік на утримання спільного сина, квитанції про поштові перекази на ім`я позивачки у 2019 році, з яких вбачається щомісячна сплата аліментів на суми від 7000 тисяч гривень до 12 000 тисяч гривень (а.с. 86-89).

Крім того, 16.09.2017 року сторони по справі уклали Договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., реєстраційний номер 7578 (а.с. 76,77).

За вказаним Договором відповідач ОСОБА_2 залишив колишній дружині з урахуванням інтересів двох дітей частину майна, а саме за договором у власність позивача ОСОБА_1 відійшло:
-квартира у будинку 
АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , загальною площею 48 кв.м.; 
-квартира АДРЕСА_3 ., загальною площею 97,4 кв.м.;
-майнові права на незакінчений будівництвом та не зданий в експлуатацію житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; Земельна ділянка площею 0,0796 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий №5122786400:02:002:0045;
-майнові права на нежитлове приміщення V-16, що розташована на 16 поверсі багатоповерхового і багатосекційного житлового комплексу з вбудованими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_5 ; 
-майнові права на паркувальне місце №28, що розташовано в торгово-розважальному комплексі з вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_5 ; 
-автомобіль сєдан-В марки MERCEDES-BENZ C 200, 2013 р/в, шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В сво чергу, у власність відповідача ОСОБА_2 відійшло:
-майнові права на однокімнатну квартиру будівельний номер 2-1-9, що розташована на 1 поверсі багатоквартирного будинку із вбудованими приміщеннями громадського призначення «Дев`ятнадцята Жемчужина» за адресою: АДРЕСА_1 ; 
-автомобіль універсал-В марки BMW X5, 2014 р/в року, шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;
-автомобіль сєдан-В марки MAZDA3, 2008 р/в, шасі НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 .

Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила, що 16 вересня 2017 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений Договір про утримання малолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому, окрім того, вирішено питання про стягнення аліментів у розмірі 25% від всього щомісячного доходу відповідача, до досягнення дитиною повноліття. 
Проте, звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила, що відповідач належним чином вищевказаний Договір про утримання сина не виконує, що і змусило її звернутись до суду 12 грудня 2018 року з проханням стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 20270 грн., але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.
Разом з тим, звертаючись до суду з позовом позивачка просила стягнути на утримання дитини 20 270 грн. щомісячно, при цьому в позові не вказала, з якого розрахунку вона виходила, вимагаючи стягнути саме таку суму, при цьому не вказала скільки всього коштів нею витрачається на утримання дитини. 

В своєму відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 зазначив, що умови Договору не виконує сама позивачка, оскільки чинить перешкоди у спілкуванні батька з сином, кошти на утримання сина він надає належним чином. Окрім того зазначив, що його доходи змінились та все одно він платить кошти на утримання сина ОСОБА_3 в місяць від 7500 до 12000 грн. (а.с. 72-74).

При цьому, до матеріалів справи стонами були надані докази по працевлаштуванню відповідача ОСОБА_2 , з яких вбачається, що відповідач тривалий час був моряком. З 2018 році ОСОБА_2 працював у ТОВ «Чайка» на посаді менеджера до кінця 2018року. З 2019 року займається підприємницькою діяльністю. Відповідач посилався на істотні зміни в його житті, утворення нової родини, народження у 2018 році дитини, зміни у роботі та прибутках, перебуванні на його утриманні непрацездатної матері ОСОБА_6 , 1945 року народження.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до ч.1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому мають визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.
Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Таким чином, з посиланням на статті 509, 526, 527, 530, 546 ЦК України сторони уклали Договір між батьками про утримання дитини і взяли на себе відповідні обов`язання, які мають виконуватися сторонами належним чином.
Крім того, згідно п. 12 Договору кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим договором та сприяти другій стороні у виконанні її обов`язків. 
Також судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що в п. 16 Договору про утримання дитини від 16 вересня 2017 року зазначено, що в разі невиконання батьком свого обов`язку по сплаті аліментів за цим Договором, матір вправі звернутись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, а останній є підставою для примусового виконання умов цього договору. 
Однак, як вбачається з матеріалів справи, позовної вимоги про розірвання Договору про утримання дитини стороною позивача не заявлялось. Фактично позивачка звернулась до суду з вимогою про зміну розміру аліментів (з частини від заробітку (25 % від всіх видів заробітку) на тверду грошову суму (20270 гривень), відповідно до п.15 Договору про утримання дитини всі спори, що виникають в процесі виконання цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів та укладання додаткового договору, тому в даному випадку , позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом передчасно, оскільки до Договору про утримання дитини від 16 вересня 2017 року можуть вноситись зміни та доповнення шляхом зміни пунктів договору (в частині стягнення аліментів на утримання сина з частки від доходу на тверду грошову суму).

Таким чином, враховуючи, що оскільки стороною позивача не заявлялись позовні вимоги про розірвання Договору про утримання дитини від 16 вересня 2017 року, та питання про щомісячну сплату аліментів відповідачем вже вирішено сторонами у договірному порядку відповідно до приписів ст. 189 СК України, то сплата аліментів не може бути повторно призначена за рішенням суду на одну і ту ж саму дитину, оскільки Договір про утримання дитини від 16 вересня 2017 року є діючим на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Враховуючи, що за змістом ч. 6 ст. 19 ЦПК України дана справа є малозначною, то у відповідності до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України постанова касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

О.С. Комлева

Т.В. Цюра