ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2020                                                                                    Справа №  908/1381/19
м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 65
 	 	 	
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) – Кузнецової І.Л., 
суддів – Кощеєва І.М., Подобєда І.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.11.2019 у справі №908/1381/19 (суддя             Носівець В.В., повне рішення складено 14.11.2019)
за позовом  Концерну "Міські теплові мережі", м. Запоріжжя
до Приватної фірми "Борис", м. Запоріжжя
про стягнення 42  898 грн. 72 коп.

ВСТАНОВИВ:

- рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.11.2019 у справі №908/1381/19 Концерну "Міські теплові мережі" відмовлено в задоволенні позову, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог №1071 від 04.11.2019, про стягнення з Приватної фірми (далі - ПФ) "Борис" 38  812 грн. 17 коп. основного боргу, 2  623 грн. 41 коп. інфляційних втрат та 1 463 грн. 14 коп. трьох процентів річних;
- приймаючи рішення, господарський суд виходив з того, що споживачем житлово-комунальних послуг, зокрема, послуг з централізованого опалення є фізична/юридична особа, відповідне обладнання приміщення якої приєднане або має технічні можливості для приєднання до відповідних внутрішньобудинкових систем і послуга спрямована на задоволення потреб споживача, з того, що належне відповідачу нежитлове приміщення до системи теплопостачання не підключене, тобто не має комплексу теплоспоживчих установок, з`єднаних із системою теплопостачання, тому він не може вважатися споживачем теплової енергії ані в розумінні Закону України "Про теплопостачання", ані в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а також з того, що факт поставки відповідачу теплової енергії в обсягах, визначених в наданих позивачем актах приймання-передачі теплової енергії, є недоведеним;
- не погодившись з прийнятим рішенням, Концерн "Міські теплові мережі" подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати це рішення, ухвалити нове рішення та стягнути з ПФ "Борис" вказані вище суми основного боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних;
- у поданій скарзі йдеться про те, що відповідач є власником приміщення №33 в будинку №19 по проспекту Металургів в місті Запоріжжя на праві приватної власності, приміщення відповідача знаходиться в житловому будинку і має спільну з ним систему опалення, а отже факт отримання теплової енергії підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та кінець опалювальних сезонів 2017-2019 років, про те, що до обов`язків споживача теплової енергії належить своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії, а також про те, що наданими доказами позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт бездоговірного споживання теплової енергії в спірному приміщенні в обсягах, зазначених в актах приймання-передачі теплової енергії;
- відповідач вважає рішення господарського суду законним, обґрунтованим і таким, що прийняте з повним і всебічним дослідженням обставин справи, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позивачем не доведено споживання відповідачем послуг з централізованого опалення, не наведено обґрунтування розрахунків заборгованості, а також зважаючи на те, що належне ПФ "Борис" нежитлове приміщення не підключене до системи теплопостачання, тобто не має комплексу теплоспоживчих установок, з`єднаних із системою теплопостачання житлового будинку, відповідач не може вважатися споживачем теплової енергії.
Відповідно до ч. 1  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню в силу наступного.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.04.2016 за ПФ "Борис" зареєстровано право власності на нежитлове приміщення №33 в підвалі літера А-4, яке розташоване за адресою: місто Запоріжжя, проспект Металургів, будинок 19. 
Листом №4678/09-3 від 13.09.2016 філія Концерну "Міські теплові мережі" Дніпровського району повідомила ПФ "Борис" про необхідність укладення договору купівлі-продажу теплової енергії.
Позивач направив на адресу відповідача лист №866/09-3 від 21.05.2018 з вимогою розглянути зміст договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №102647 від 21.05.2018, додатку №1 "Умови припинення постачання теплової енергії" і додатку №2 "Тарифи на теплову енергію".
Крім того, позивач надіслав на адресу відповідача лист №483/09-3 від 16.04.2019 разом з двома примірниками договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №102647 від 01.05.2019 для підписання.
Зазначені вище листи залишені відповідачем без відповіді, договір купівлі-продажу теплової енергії і договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сторонами не укладені.
Актом від 22.03.2000, складеним контролером Закритого акціонерного товариства "Ленінське підприємство теплових мереж" в присутності представника абонента – директора ПФ  "Борис", зафіксовано, що в підвальному приміщенні (S = 170 м2), яким станом на час складення акту користувався відповідач, транзитні труби опалення, будинкові стояки, транзитні труби ізольовані. Опалювальні прилади і гаряче водопостачання відсутні.
16.06.2017 посадовими особами Концерну складено акт обстеження приміщення №33 за адресою: проспект Металургів, 19, яким встановлено: призначення приміщення – офіс; розташування – підвал чотирьохповерхового житлового будинку; система опалення – загальна з житловим будинком; система опалення житлового будинку – двотрубна з нижнім розведенням. За результатами проведення обстеження встановлена також наявність теплового обладнання: кабінет 1 – трубопровід біля підлоги (Т1, Т2 сталь неізольована, зашитий гіпсокартоном); домові стояки (Т1, Т2 сталь неізольована, зашиті гіпсокартоном); санвузол - трубопровід біля підлоги (Т1, Т2 сталь неізольована). Представник споживача – ПФ "Борис" від підписання акту відмовився.
Згідно з актом обстеження спірного приміщення від 23.10.2019, складеним посадовими особами філії Концерну "Міські теплові мережі", джерелом теплопостачання є котельня по проспекту Металургів, 32, з розрахунковим температурним графіком 140-70 градусів Цельсія, система опалення житлового будинку – двотрубна з нижнім розведенням, чотирьохповерховий, призначення – офіс, S = 89,0 м2, розташування – підвал в межах житлового будинку з окремим входом, на вході в приміщення встановлений тамбур, система опалення нежитлового приміщення – загальна з житловим будинком, розрахункова температура 95 – 70 градусів Цельсія, приміщення опалюється будинковими трубопроводами системи опалення, фактична площа обстежуваного приміщення відповідає площі, зазначеній у відомостях з державного реєстру, на час обстеження реконструкція системи опалення приміщення не здійснювалась. Представником відповідача акт підписано з запереченнями, в яких вказано, що система опалення відсутня, прилади теплопередачі, обліку та вимірювання температури на вході і виході приміщення, точка врізки, теплове навантаження відсутні; труби ізольовані, зашиті ламінованим картоном; температура теплоносія в трубопроводі фактично не відома, приміщення є неопалювальним.
Посилаючись на обставини щодо фактичного споживання теплової енергії без укладення договору з теплопостачальною організацією, Концерн "Міські теплові мережі" звернувся з позовом до господарського суду про стягнення з ПФ "Борис" заборгованості по оплаті основного боргу за відпущену теплову енергію в сумі 38  812 грн. 17 коп. Вказана сума заборгованості визначена позивачем за період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року та з листопада 2018 року по березень 2019 року, виходячи з величини теплового навантаження          9220 ккал/год.
У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач нарахував до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 2  623 грн. 41 коп. за період з грудня 2017 року по вересень 2019 року та три проценти річних в сумі 1  463 грн. 14 коп. за період з 21.11.2017 по 04.11.2019.
Одночасно позивачем було зазначено, що станом на момент звернення з позовом договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді між сторонами не укладено.
При цьому Концерн вказував на те, що незважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору, з метою недопущення порушення прав інших мешканців житлового будинку за адресою: місто Запоріжжя, проспект Металургів, будинок №19, у період з жовтня 2017 року по березень 2019 року він здійснював відпуск теплової енергії, у тому числі й відповідачу, а останнім спожито теплову енергію на загальну суму 38  812 грн. 17 коп.
Також позивачем зазначено, що на житловому будинку за вказаною вище адресою встановлено прилад обліку теплової енергії на опалення. Система опалення спірного приміщення є невід`ємною частиною централізованої системи опалення будинку, тому при подачі теплової енергії в централізовану систему опалення будинку в опалювальні періоди одночасно опалювалось нежитлове приміщення, власником якого є відповідач.
В підтвердження факту здійснених поставок теплової енергії позивач посилався на рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради "Про початок опалювального сезону 2017-2018 років у місті Запоріжжя" №617 від 20.10.2017, "Про закінчення опалювального сезону 2017-2018 років у місті Запоріжжя" №151 від 04.04.2018, "Про початок опалювального сезону 2018-2019 років у місті Запоріжжя" №511 від 01.11.2018, "Про закінчення опалювального сезону 2018-2019 років у місті Запоріжжя" №130 від 04.04.2019.
На підтвердження обсягу відпущеної відповідачу теплової енергії позивачем надано до матеріалів справи рахунки (арк.с. 35-46) та акти приймання-передачі теплової енергії надання послуг з централізованого постачання гарячої води (арк.с. 47-58).
ПФ "Борис" не заперечує проти того, що позивачем здійснювалось постачання теплової енергії до житлового будинку за вищевказаною адресою у спірний період, однак зазначає, що в акті обстеження від 16.06.2017, складеному представниками позивача, не зазначено про будь-які теплоспоживчі прилади, які підключені до загальної системи опалення будинку, частина якої проходить по спірному приміщенню, що, на думку відповідача, є підтвердженням відсутності такого підключення, а відтак і отримання теплової енергії. За твердженням                  ПФ "Борис" позивач застосовує для розрахунку КТМ 204 України 244-94 без розмежування понять "загальна площа" і "опалювальна площа", "теплове навантаження опалення" та "теплове навантаження системи опалювання споживача", в той час як теплове навантаження системи опалення слід визначати згідно з ДСТУ Б EN 12831.
Правові відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною або юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, регулюються, зокрема  Законом України "Про житлово-комунальні послуги",  Законом України "Про теплопостачання", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 (далі за текстом - Правила надання послуг з централізованого опалення), Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007 (далі за текстом - Правила користування тепловою енергією) та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у цій сфері. 
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;
- постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;
- споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;
- теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії;
- місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
Згідно зі ст. 4 названого Закону проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.
Пунктами 4, 6 ст. 19 Закону передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Статтею 25 Закону встановлено обов`язок споживача по своєчасному укладенню договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Частиною 2 ст. 275 Господарського кодексу України передбачено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.
Відповідно до п. 4 Правил №1198 користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.
З аналізу положень зазначених вище Правил, зокрема, пункту 44, вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. 
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі №904/7377/17.
В той же час, для стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість.
Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналогічні приписи містить ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.
Відповідно до ч. 1 ст. 275, ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.
У відповідності до п. 23 Правил користування тепловою енергією розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.
Як зазначалося вище, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу теплової енергії відповідачем не укладено, позивач виконав нарахування плати за спожиту теплову енергію за показниками будинкового приладу обліку на опалення пропорційно тепловим навантаженням за період з жовтня 2017 року по березень 2019 року на загальну суму 38  812 грн. 17 коп., виходячи з величини теплового навантаження 0,00992 гкал/год, визначеного на підставі загальної площі 89 кв. м, норми споживання на 1 кв. м загальної площі 103,6 ккал/год.
Нарахування виконано шляхом встановлення різниці між попередніми показниками та показниками загальнобудинкового приладу обліку на 1 число наступного місяця, віднімання зі встановленої різниці суми спожитої теплоенергії споживачем, у якого встановлено окремий прилад обліку, ділення одержаної суми на теплове навантаження будинку та множення на теплове навантаження споживача при відсутності у нього приладу обліку.
Частиною 1 ст.74, ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України  встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Щодо досліджуваної справи, то обставини по споживанню відповідачем теплової енергії на суму 38  812 грн. 17 коп. позивачем не доведені, належні та допустимі докази в обґрунтування цих обставин не представлені.
Так, матеріали справи не містять помісячних показників будинкового засобу обліку теплової енергії та показників приладу обліку, встановленого у приміщенні фізичної особи – підприємця Лютової Р.Ю, що має суттєве значення для визначення суми заборгованості, яка підлягає сплаті за спірний період. Детальний розрахунок теплової енергії з зазначенням необхідних вихідних даних для перевірки суми нарахування здійснено позивачем лише за один місяць – грудень 2018 року, що не є достатнім для перевірки розрахунку за весь спірний період. Недоведеними є також обставини щодо опалювальної площі приміщення відповідача в розмірі 89 кв. м.
Відмовляючи в задоволенні позову, господарський суд посилався на те, що відповідач не є споживачем послуг з централізованого теплопостачання.
Апеляційний суд не погоджується з вищенаведеними висновками суду першої інстанції, оскільки вважає ці  висновки такими, що не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.
Теплопостачання – це особливий вид комунальної послуги. Система теплопостачання для здійснення покладених на неї завдань виконується з окремих технологічно пов`язаних частин, що складають систему централізованого постачання, включає сукупність взаємопов`язаних джерел теплової енергії (технічних елементів і пристроїв), призначених для передачі у приміщення необхідної кількості тепла та підтримання в них заданої температури повітряного середовища. Теплова енергія передається в опалювальні приміщення за рахунок теплопровідності, випромінювання в конвекції, і поширюється не тільки від радіаторів, але й від інших елементів системи опалення (трубопроводи, стояки, підводки тощо). 
Внутрішньобудинкова система опалення проектується таким чином, щоб забезпечити нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях будинку. Згідно з пунктом 6.3.4. ДБН В.2.5-67:2013 "Опалення, вентиляція та кондиціонування" опалення слід проектувати з урахуванням теплового балансу між тепловтратами та теплонадходженнями, у тому числі теплоти, що регулярно надходить у приміщення від трубопроводів. Теплова енергія подається в житловий будинок через приєднану мережу і розподіляється по всьому будинку по внутрішньобудинковій системі теплопостачання, що складається із стояків, нагрівальних елементів, а також іншого обладнання розташованого на цих мережах. При цьому, відсутність радіаторів не означає відсутність споживання послуг з централізованого опалення, оскільки наявність стояків в приміщенні свідчить про надходження тепла в приміщення.
Законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, пов`язує обов`язок споживача сплатити вартість теплової енергії з фактом її споживання. Отже, при підрахунку теплоспоживання необхідно враховувати, в тому числі, тепловиділення в приміщенні від поверхонь прокладених трубопроводів (стояків, підводок до приладів тощо), що знаходяться у приміщенні з приладами обліку або без них. Таким чином, якщо навіть у приміщенні відсутні опалювальні прилади, але є стояки, підводки до приладів, споживач повинен сплачувати за фактичне тепло, яке виділяється від зазначених трубопроводів.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній     частині      або змінити рішення.
Згідно з  п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині  або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини.
З огляду на положення наведених норм, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати передбачені ст. 277 Господарського процесуального кодексу України положення та змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення господарського.
В іншій частині рішення слід залишити без змін.
Доводи відповідача спростовуються вищевикладеним і не впливають на юридичну оцінку обставин справи.
Керуючись статтями 269, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:

-  рішення Господарського суду Запорізької області від 05.11.2019 у справі №908/1381/19 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови;
- в іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 05.11.2019 у справі №908/1381/19 залишити без змін;
-  постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови з підстав, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України;
-  повна постанова складена  13.03.2020

Головуючий суддя                                                                                                І. Л. Кузнецова
Суддя                                                                                                                       І. М. Кощеєв
Суддя                                                                                                                       І.  М. Подобєд