ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2488/19  Номер провадження 22-ц/814/1083/20	Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого: Триголова В.М.,
суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,
секретар: Ачкасова О.Н.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2020 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право проживання та коритсування житловим приміщенням та виселення,- 

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2019 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право проживання та користування житловим приміщенням та виселення.
Позов обгрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та згідно договору дарування від 09.04.2004 року кожному з них належало по 1/2 частині житлового будинку з господарськими побудовами по АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу на підставі рішення суду стягнуто з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. У зв`язку з тим, що відповідач аліменти не сплачував, утворилася заборгованість та відділом ДВС на погашення заборгованості арештована та описана належна відповідачеві на праві власності 1/2 частина житлового будинку з господарськими побудовами та виставлена на реалізацію. Оскільки попиту на зазначене нерухоме майно не було, відділом ДВС видано акт про передачу належної відповідачеві 1/2 частини будинку з господарськими побудовами у власність позивачеві в рахунок часткового погашення заборгованості, у зв"язку з чим нотаріусом видане відповідне свідоцтво та перереєстровано на позивача право власності на належну відповідачеві 1/2 частину житлового будинку з господарськими побудовами. Таким чином, на даний час позивач являється одноосібним власником спірного житлового будинку з господарськими побудовами. Вважає, що проживання та реєстрація відповідача у житловому будинку створює їй перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні нерухомим майном, відповідач не належить до членів сім`ї власника, його поведінка є негативною та між ними існують неприязнені відносини.
У позові ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право проживання та користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 із домоволодіння за вказаною адресою.
Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право проживання та користування житловим приміщенням та виселення - відмовлено.
З рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , яка його оскаржила, просила скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, оскільки вважає, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до законності її вимог, як власника нерухомого майна на усунення перешкод у користуванні ним, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації і позбавлення права на користування житловим приміщенням. Вважає, що оскільки є єдиним власником майна, то наявні беззаперечні підстави для задоволення її позовних вимог.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.11.2013 року.
Згідно договору дарування від 09.04.2004 року, позивач та відповідач набули право власності на житловий будинок з господарськими побудовами в рівних частках, розташований по АДРЕСА_1 . (а.с. 6-7).
Відповідно до свідоцтва від 16.09.2019 року, виданого державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори, вбачається, що нотаріусом засвідчено передачу належного боржнику у виконавчому провадженні майна у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 .
Відповідач зареєстрований та проживає за однією адресою з позивачем, згідно довідки Супрунівської сільської ради Полтавського району та області № 849/02-25 від 30.09.2019 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані позивач, відповідач та їх син (а.с. 11).
Доказів наявності у відповідача іншого житла у справі немає, що також не заперечувалось стороною позивача.
Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що вона є єдиним власником нерухомості і має право вимагати захисту свого права власності від порушень іншими особами. Також посилалася на те, що відповідач не сплачує комунальні платежі та аліментні зобов`язання.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з частиною першою статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція)  закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовіснийнабувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).
Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 набув право власності, а в подальшому право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як власник, а потім член сім`ї.
Відповідно до інформації Супрунівської сільської ради Полтавського району ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у спірному будинку.
При набутті вцілому права власності на будинок, позивач знала про характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості у вигляді права користування її колишнім чоловіком.
Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку про те, що припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем не є підставою для припинення права проживання ОСОБА_2 у будинку позивача.
Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Згідно з частиною першою статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Отже, із підстав, передбачених указаною нормою позов про виселення ОСОБА_1 не заявляла, як і не посилалася на належні та допустимі докази, які б доводили факт існування обставин, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР, за наявності яких член сім`ї власника будинку може бути виселеним без надання іншого жилого приміщення.
Крім того, сама позивач у позовній заяві зазначила, що з відповідачем у неї склалися конфліктні відносини та надала в підтвердження копію заборонного припису стосовно відповідача від 19.10.2019 року у вигляді покладення на відповідача тимчасового зобов`язання залишити місце проживання, заборони на вхід в місце проживання та заборони контактували з позивачем в будинковолодінні. Доказів систематичного притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності позивачем до суду надано не було.
Враховуючи, що ОСОБА_2 вселився та проживає у вказаному будинковолодінні правомірно, то при переході права власності на останнє до позивачки, за відповідачем зберігся житловий сервітут на нього. (ст. 403 ЦК України).
Оскільки у справі, що розглядається, член сім`ї колишнього власника житлового будинку іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, позивач не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, то колегія суддів приходить до висновку про правильність висновків суду і відмову у задоволенні позову про виселення відповідача із зняттям з реєстрації, оскільки ні у ЖК УРСР , ні у ЦК України не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що уже були предметом дослідження й оцінки судом.
Обгрунтування позову ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про несплату відповідачем комунальних послуг, колегія суддів до уваги не бере, оскільки несплата комунальних послуг не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення її. Законодавством передбачено конкретний порядок стягнення із співмешканців квартири вартості наданих комунальних послуг, а тому позивачка не позбавлена права звернення до суду з відповідним позовом.
Крім того, позивачкою не надано жодних доказів перешкоджання в користуванні нею своєю власністю, а в силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
На підставі викладеного, враховуючи що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.
Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, 382 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
       Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                 В.М. Триголов 

Судді:                                         А.І. Дорош

                                                                               О.А. Лобов