Ухвала
 
03 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 601/2584/18
провадження № 61-4867ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є.В., Сімоненко В. М.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , органу опіки та піклування Кременецької міської ради Тернопільської області, приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Наталії Петрівни, про визнання недійсним договору дарування,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Кременецького районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , органу опіки та піклування Кременецької міської ради Тернопільської області, приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н. П., про визнання недійсним договору дарування.
Позов мотивований тим, що 03 серпня 2006 року чоловік позивача - ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_9 договір дарування 24/100 частин нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 . Крім того, 03 серпня 2006 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_9 договір дарування нежитлової будівлі, що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 кв. м на АДРЕСА_2 . 
Позивач вважає, що ці договори укладені з порушенням вимог закону і є недійсними з огляду на таке.
07 жовтня 1978 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 . Під час шлюбу вони набули у власність: 24/100 частини нежитлової будівлі, площею 576,6 кв. м на АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2003 року, право власності на які зареєстровано Кременецьким бюро технічної інвентаризації 02 листопада 2005 року в реєстровій книзі Н-1 за номером запису 127; нежитлову будівлю, що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 кв. м на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2003 року, право власності на яку зареєстровано Кременецьким бюро технічної інвентаризації 20 травня 2003 року в реєстровій книзі-1 за номером запису 106. Ці приміщення були куплені за спільні кошти подружжя.
Позивач зазначила, що у 2006 року вона, її чоловік ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 домовились про передачу в оренду зазначених нежитлових приміщень, та цими приміщеннями почав користуватись ОСОБА_9 , а ОСОБА_2 повідомив її те, що уклав з ОСОБА_9 договір оренди. Таким чином, позивач була впевнена, що спірні приміщення були передані ОСОБА_9 у користування.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер і 02 червня 2017 року Кременецькою державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 148/2017, згідно з якою спадкоємцями майна ОСОБА_9 є   ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_9 позивач поставила перед своїм чоловіком ОСОБА_2 питання подальшого ефективного використання ними вказаних приміщень. ОСОБА_1 вказує, що її чоловік повідомив їй, що вони вже не являються власниками спірних приміщень, оскільки він у 2006 році подарував їх ОСОБА_9 . Позивач вважає, що ОСОБА_2 розпорядився спільним майном на свій розсуд, без її згоди, безоплатно відчужив спірні приміщення, не в інтересах сім'ї, а факт відчуження приміщень від неї приховав. При цьому зазначає, що ОСОБА_9 знав, про те що приміщення придбані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, а тому вони є спільною власністю, і позивач, як співвласник, не давала нотаріально посвідченої згоди на їх відчуження.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просила суд визнати недійсним укладений 03 серпня 2006 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_9 , договір дарування 24/100 частин нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , який посвідчений 03 серпня 2006 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.  П., зареєстрований в реєстрі за № 3911; визнати недійсним укладений 03 серпня 2006 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_9 , договір дарування нежитлової будівлі, що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 кв. м на АДРЕСА_1 , посвідчений 03 серпня 2006 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н. П., зареєстрований в реєстрі за № 3912. Також просила стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 судові витрати у справі.
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано частково недійсним договір дарування від 03 серпня 2006 року, який укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_9 про дарування 24/100 частини нежитлової будівлі, загальною площею 410,6 кв. м, на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н. П., зареєстрований за № 3912, у частині дарування 1/2 частини нежитлової будівлі, що складається з 24/100 частин нежитлової будівлі, на АДРЕСА_1 .
Визнано частково недійсним договір дарування від 03 серпня 2006 року, який укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_9 про дарування 24/100 частини нежитлової будівлі, загальною площею 575,6 кв. м на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н. П., зареєстрований за № 3911, у частині дарування 1/2 частини нежитлової будівлі, що складається з 24/100 частин нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 234,90 грн судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 234,90 грн судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 234,90 грн судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 3 000,00 грн судових витрат.
Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2019 року виправлено описку, допущену в рішенні Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року, викладено перший абзац резолютивної частини рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року, в наступній редакції: «визнати частково недійсним договір дарування від 03 серпня 2006 року, який укладений між ОСОБА_2 Та ОСОБА_9 , про дарування нежитлової будівлі, загальною площею 410,6 кв. м на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н. П., зареєстрований за № 3912, у частині дарування 1/2 частини нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 ».
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.
У позові відмовлено з підстав спливу строку позовної давності.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 2 114,40 грн сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги та 6 000,00 грн понесених витрат за надання правової допомоги.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у березні 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку із неврахуванням судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07 жовтня 1978 року перебувають у шлюбі.
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 травня 2003 року № 593378 нежитлова будівля на АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2003 року між ОСОБА_2 та Західною універсальною товарною біржею розвитку ринку.
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 серпня 2006 року № 11420943 нежитлова будівля на АДРЕСА_2 , що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 кв. м, вартістю 31 298,00 грн належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2003 року між ОСОБА_2 та Західною універсальною товарною біржею розвитку ринку.
03 серпня 2006 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_9 договір дарування нежитлової будівлі на АДРЕСА_2 , що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 кв. м, який посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н. П. та зареєстровано в реєстрі за № 3912.
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 листопада 2005 року № 8821606 24/100 частини нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2003 року між ОСОБА_2 та Західною універсальною товарною біржею розвитку ринку.
Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 серпня 2006 року № 11421511 співвласниками нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , є: 3/100 частини - ОСОБА_9 , 9/100 частини - ОСОБА_11 , 11/100 частини - ОСОБА_12 , 19/100 частини - ОСОБА_13 , 24/100 частини - ОСОБА_2 , 35/100 частини - мале приватне підприємство «Арсен».
03 серпня 2006 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_9 договір дарування 24/100 частин нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , загальною площею 575,6 кв. м, вартістю 33 120,00 грн, який посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н. П. та зареєстровано в реєстрі за № 3911.
Із листа Кременецької об`єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області вбачається, що суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебував на обліку в Кременецькій об`єднаній державній податковій інспекції з 17 грудня 2001 року до 18 липня 2014 року.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що нежитлові будівлі на АДРЕСА_1 площею 576,6 кв. м та на АДРЕСА_2 були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, тобто частки подружжя є рівними. Так, як спірне нерухоме майно було відчужене без згоди іншого співвласника, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору дарування актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.
Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу статті 79 цього кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
За змістом пункту 44 Інструкції про порядок вчинення дій нотаріусами, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, що діяла на час вчинення оспорюваного правочину, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.
Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім`я,по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 5 Інструкції на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків викладаються: тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком заяв у електронній формі, заяв та примірників документів, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів. Зазначені нотаріальні дії, вчинені без використання спеціальних бланків нотаріальних документів, є нечинними.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що нечинним є лише той документ, який посвідчений нотаріусом без використання спеціальних бланків нотаріальних документів, за винятком заяв у електронній формі, заяв та примірників документів, що залишаються у справах нотаріуса. Такий висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відсутність згоди одного із співвласників - на розпорядження майном є підставою визнання цього правочину недійсним. При цьому, Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16-ц зазначив, що згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину має бути викладена окремо у письмовій формі із зазначенням конкретних дій.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Установивши, що нежитлові будівлі на АДРЕСА_1 площею 576,6 кв. м та на АДРЕСА_2 площею 410 кв . м у м. Кременці Тернопільської області є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а ОСОБА_2 відчужив належну позивачу квартиру на підставі договору дарування від 03 серпня 2006 року без згоди дружини ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про порушення оспорюваним договором прав позивача у частині відчуження його частини нежилих приміщень та наявність підстав для визнання договору дарування Ѕ частини будівель на АДРЕСА_1 та на АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.
Така правова позиція відповідає висновку щодо застосування статті 369 ЦК України та статті 65 СК України у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), та у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 205/2696/15-ц, відповідно до якого відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
У постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 205/2696/15-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 344/5104/14-ц з подібними правовідносинами, зазначено, що воля дарувальника була направлена на відчуження своєї частки майна(квартири) саме за його життя шляхом дарування третій особі, а тому є законним і справедливим рішення суду про визнання недійсним лише 1/2 частини договору дарування.
Отже, установивши, що ОСОБА_2 здійснив відчуження нежилих приміщень без згоди своєї жінки - позивача у справі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач без достатніх на те правових підстав розпорядився спільною сумісною власністю подружжя.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом поза межами строку позовної давності з огляду на таке.
Загальна позовна давність відповідно до статті 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно нежитлові будівлі на АДРЕСА_2 та 15/5 09 серпня 2006 року зареєстровані за ОСОБА_9 . За час життя ОСОБА_9 ОСОБА_1 не ставила питання про визнання такого правочину недійсним.
Посилання ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку позовної давності на те, що вона дізналася про своє порушене право в травні 2017 року є необґрунтованим.
Доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Такий висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2017 року, провадження № 6-17цс17; від 16 листопада 2016 року, провадження№ 6-2469цс16; від 08 травня 2018 у справі № 911/2534/17; від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17.
При застосуванні строку позовної давності слід виходити з того, що в цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність і зобов`язаний нести витрати на її утримання. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо нього, бути обізнаною з його станом, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц.
Доводи касаційної скарги про те, що  ОСОБА_1 дізналась про своє порушене право тільки після смерті ОСОБА_9 , а саме - після ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому термін позовної давності не пропустила (спливає після 28 квітня 2020 року); жодна зі сторін укладених договорів не повідомила про них позивачу, а ОСОБА_2 повідомив їй, що передав спірне майно в оренду; весь час позивач знала, що її чоловік піклується та доглядає за їх спільним майном, проводив необхідні ремонти і сумнівів про право власності не виникало стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень касаційного суду, визначених статтею 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до обґрунтування позову.
Зі змісту касаційної скарги, судових рішень, що оскаржуються, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності, а також Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, відсутні.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , органу опіки та піклування Кременецької міської ради Тернопільської області, приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Наталії Петрівни, про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко