ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 травня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/9551/19
Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/515/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                 головуючого судді - Губар В.С.,
                 суддів - Вінгаль В.М., Мамонової О.Є.,
                 із секретарем судового засідання -  Шапко В.М.
         Позивач - 
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Число Світлана Миколаївна
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Число  Світлана Миколаївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів 
дата складання повного тексту судового рішення - 22 січня 2020 року

                                В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0337 га з кадастровим номером 7410100000:02:026:6126, укладений 17.10.2015 року між ОСОБА_4 (на підставі довіреності) від імені ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М. та зареєстрований в реєстрі № 452 від 17.10.2015 року.
В обґрунтування вимог позивач посилається, що оспорюваний договір  є перешкодою для належного володіння та розпорядження належними йому 9/16 частинами земельної ділянки, та суперечить положенням ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 337 ЦК України, ч. 6 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Чепурна Н.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом  норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Позивач дізнався  про наявність оспорюваного договору дарування земельної ділянки лише 25 травня 2018 року, коли отримав ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 про усунення першкод у користуванні частиною будинку з надвірними будівлями і спірною земельною ділянкою.
Вважає, що згідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з 26 травня 2018 року, а позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 23 серпня 2019 року, тобто в межах трирічного строку звернення до суду.
Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що позовна давність не поширюється на вимоги власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі.
У доповненні на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск ним строку звернення до суду, оскільки в судовому засіданні 04 грудня 2019 року представник відповідача визнала, що він не був присутній в нотаріальній конторі при укладенні оспорюваного правочину та не міг знати про правочин в момент його укладення. Ці обставини підтвердила приватний нотаріус Число С.М. в судовому засіданні 17 січня 2020 року.
Зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень щодо позовної заяви, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях та суд не може  з власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмету спору.
Вказує, що судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення не зазначена оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
На думку ОСОБА_1 , суд застосував закон, який не поширюється на спірні правовідносини та не з`ясував, який закон підлягає застосуванню, у рішенні суду відсутнє посилання на обставини і не досліджені докази, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М. зазначає, що ОСОБА_1 був обізнаний про спірний договір дарування на момент його укладення, про що були надані пояснення у суді першої інстанції. У 2015 році ОСОБА_1 пропонувалось укласти безоплатний договір про встановлення земельного сервітуту, але він відмовився. У попереднього власника спірна земельна ділянка знаходилась у користуванні, а тому підстави для передачі ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:026:6126 у власність відповідно до вимог законодавства не вбачається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Шолох О.В. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для скасування відсутні.
ОСОБА_3 в апеляційний суд не з`явився, про час і місце розгляду справи належним чином сповіщений через свого сина -позивача по справі ОСОБА_1 , що документально підтверджено. Згідно до ст.372 ЦПУ України неявка ОСОБА_3 в суд не перешкоджає розгляду справи.
В апеляційному суді позивач та його адвокат апеляційну скаргу підтримали. ОСОБА_1 пояснив, що по АДРЕСА_1 вцілому розміщений на земельній ділянці 0,0337 га, кадастровий № 7410100000:02:026:6126,   яку ОСОБА_3   17.10.2015 року разом із 7/16 частинами цього будинку подарував ОСОБА_2 , яка у будинку не проживає.  
У цьому будинку позивачеві належить 9/16 частин, подарованих йому ОСОБА_5 06 березня 2014 року разом із земельною ділянкою площею 0,0337 га, кадастровий № 7410100000:02:026:6127.
  Оскільки житловий будинок вцілому  розташований  на земельній ділянці, подарованій  ОСОБА_3 ОСОБА_2 , позивач не може користуватися і розпорядитися належною йому частиною житловому будинку та не має можливості  її обслуговувати і доглядати. Будинок має один спільний вхід, між позивачем та ОСОБА_2 виникають конфлікти і суперечки. Для захисту його, позивача, права власності,   укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2   17.10.2015 р. договір дарування земельної ділянки має бути визнаний недійсним, після чого позивач домовлятиметься  із своїм батьком ОСОБА_3 про дарування цієї земельної ділянки йому, позивачеві. Поділити належні йому та ОСОБА_2 земельні ділянки  з урахуванням розташування будинку та належних сторонам часток у праві власності  на будинок, позивач не бажає.
        Представник ОСОБА_2 в апеляційному суді скаргу ОСОБА_1 не визнала, наполягала на її необґрунтованості. Її довірителька мешкає у місті Києві і ніяких перешкод ОСОБА_1 у користуванні будинком не чиниться. Наполягала, що про укладення оспорюваного договору дарування позивач був обізнаний та укласти договір земельного сервітуту  відмовився.
       Нотаріус ОСОБА_6 в апеляційному суді висловила незгоду з апеляційною скаргою та наполягала, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки укладений відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач не є стороною цього договору і підстави для визнання договору дарування відсутні. Позивачеві пропонувалось укласти договір сервітуту, проект якого був підготовлений, проте укласти договір земельного сервітуту ОСОБА_1 відмовився. 
   Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи  апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
   Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
    В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції  зазначив, що позовні вимоги є обгрутованими і  встановлені достатні  правові підстави  для визнання в судовому порядку недійсним оспорюваного договору дарування земельної ділянки у зв`язку із недотриманням  вимог  ч.1, ч.6  ст.203, ч.1 ст. 377 ЦК України, ч.1,ч.4 ст. 120 ЗК України. 
Відмовляючи у задовленні позову, суд виходив з того, що договір дарування земельної ділянки укладений 17 жовтня 2015 року, а позивач в суд із позовом про визнання цього договору дарування недійсним  звернувся 23.08.2019 року після спливу трирічного строку. Тому згідно до ст.ст. 267,256,257,261 ЦК України у задоволенні  позову  відмовив  у зв`язку  з пропуском позивачем загального строку позовної давності, встановленого законом для звернення до суду  за захистом своїх прав.  
З висновком районного суду щодо відмови ОСОБА_3   у задоволенні позовних вимог погоджується апеляційний суд, однак зазначеного висновку суд  першої інстанції дійшов з помилкових мотивів.
Судом у справі  встановлено наступне.
ОСОБА_3 10 квітня 1959 року на підставі договору надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку на праві особистої власності по АДРЕСА_2 (а.с. 23).
15 березня 1995 року ОСОБА_7 на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів від 20 лютого 1995 року № 42  виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 674 кв.м. по АДРЕСА_3 для обслуговування житлового будинку і господарчих споруд на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів № 42 від 20 лютого 1995 року (а.с. 19).
Рішенням тридцять першої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 19 квітня 2013 року внесені зміни в рішення виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів №42 від 20 лютого 1995 року та зазначено прізвище ОСОБА_3 замість ОСОБА_7 (а.с. 20).
29 липня 2013 року між ОСОБА_3 та  його дружиною ОСОБА_5 укладений договір про визначення часток у праві спільної власності подружжя, за умовами якого встановлена зміна режиму спільної сумісної власності подружжя на режим спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, з визначенням часток у праві спільної власності: ОСОБА_3 - 7/16 частин, а ОСОБА_5 - 9/16 частин житлового будинку з надвірними будівлями (а.с. 21-22).
17 серпня 2013 року, ОСОБА_3 подарував належну йому земельну ділянку площею 0,0337 га з кадастровим номером 7410100000:02:026:6127, за адресою АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 25-26).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  06 березня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на 7/16 частини житлового будинку АДРЕСА_5 (а.с. 30)
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 13 жовтня 2015 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на  земельну ділянку площею 0,0337 га з кадастровим номером 7410100000:02:026:6126 (а.с. 27)
06 березня 2014 року ОСОБА_5 подарувала належні їй на праві власності  9/16 частин житлового будинку та земельну ділянку площею 0,0337 га з кадастровим номером 7410100000:02:026:6127 за адресою АДРЕСА_4 сину -  позивачеві ОСОБА_1 (а.с. 28-29, 32-33).
Судом встановлено, що 06 березня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на 9/16 частин житлового будинку та на земельну ділянку площею 0,0337 га з кадастровим номером 7410100000:02:026:6127  що підтверджується відповідними витягами з реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 30, 34).
Судом встановлено, що  22 вересня 2015 року  ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін і доповнень до договору дарування частини житлового будинку від 06 березня 2014 року, у зв`язку з тим, що при укладенні договору дарування 06 березня 2014 року не було вказано порядок користування 9/16 частинами житлового будинку з надвірними будівлями. Сторони дійшли згоди внести зміни і доповнення до договору дарування від 06.03.2014 р. та було викладено п.1 в наступній редакції: 9/16 частин житлового будинку з надвірними будівлями, які переходять у власність ОСОБА_1 , складаються із: кімнати 1-9 площею 16,5 к.в.м, кімнати 1-10 площею 10,9 кв.м., 1/2 частини передпокою 1-6 площею 5,3 кв.м., 1/2 частини кладової 1-7 площею 0,5 кв.м., 1/2 частин кухні 1-1, площею 9,1 кв.м., 1/2 частин коридору 1-2 площею 3,7 кв.м., 1/2 частин котельні 1-3 площею 4,6 кв.м., 1/2 частини ванни 1-4 площею 3,6 кв.м., 1/2 частини шафи 1-11 площею 0,3 кв.м. загальною площею по частині 30,3 кв.м., а також з надвірних будівель: 1/2 частини погребу під літерою «б-1», 1/2 частини сараю під літерою «Б-1», 1/2 частини сараю під літерою «б1-1», 1/2 частини навісу під літерою «б2-1», 1/2 частин сараю під літерою «б3-1», 1/2 частини убиральні під літерою «Г-1», 1/2 частини ганку під літерою «а-1», гаражу «А2-1». Всі інші умови договору залишені без змін (а.с. 31) .
Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.
Судом встановлено, що 17 жовтня 2015 року  ОСОБА_3 подарував свої  7/16 частин  житлового будинку  та   земельну ділянку площею 0,0337 га з кадастровим номером 7410100000:02:026:6126 за адресою АДРЕСА_4 дочці ОСОБА_2 (а.с. 38). Згідно інформації з Державного реєстру  речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим №7410100000:02:026:6126 зареєстровано за ОСОБА_2 . На кадастровому плані  цієї земельної ділянки визначено межу земельної ділянки та план земельної ділянки.
На спростування зазначених обставин позивачем не надано належних і допустимих доказів у суді першої інстанції і не представлено апеляційному суду.  
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, ОСОБА_1 посилається  на ст.ст. 203, 215, 377 ЦК України, 120,125,141 ЗК України. Укладений 17.10.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування земельної ділянки площею 0,0337 га з кадастровим номером НОМЕР_1 :02:026:6126 у м. Чернігові порушує його, позивача, права володіння та користування  частиною земельної ділянки під належною позивачеві на праві власності частиною будинку. Зазначає, що внаслідок відсутності доступу  до будинку та надвірних будівель порушені його законні права та інтереси щодо безперешкодного володіння, користування та розпорядження своєю власністю на свій розсуд. Також позивач не може забезпечити схоронність будинку, до якого не має вільного доступу.
Переглядаючи справу згідно до ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приймає до уваги наступне.   
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.
Як убачається з матеріалів справи, належний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності (9/16 та 7/16 частин відповідно) житловий будинок АДРЕСА_1 має один спільний вхід та розташований вцілому на належній ОСОБА_2 земельній ділянці площею 0,0337 га з кадастровим номером 7410100000:02:026:6126, яку вона отримала у дар за нотаріально посвідченим  договором дарування від ОСОБА_1 17 жовтня 2015 року.   Із цією земельною ділянкою межує  належна позивачеві земельна  ділянка площею 0,0337 га з кадастровим номером 7410100000:02:026:6127, подарована йому  ОСОБА_5 06.03.2014 року.
Вважаючи порушеними  свої права щодо володіння, користування та розпорядження належною йому частиною житлового будинку та, посилаючись на необхідність догляду за будинком, позивач на підставі ст.ст.203,215,377 ЦК України з метою захисту своїх прав просив визнати недійсним укладений 17.10.2015 року  між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування земельної ділянки площею 0,0337 га з кадастровим номером 7410100000:02:026:6126.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Згідно до ч.ч.1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України).
Згіідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).
Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За правилами ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Відповідно до положень ч.2 ст.16 та ч.1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодекс.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 17 жовтня 2015 року, оскільки позивач не має доступу до належних йому на законних підставах  9/16 часток житлового будинку з надвірними будівлями, отриманих у власність на підставі договору дарування від 06 березня 2014 року. Тому його права володіння, користування та розпорядження належною йому частиною будинку підлягають захисту судом згідно до ст. 41 Конституції України шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 17.10.2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Як встановлено апеляційним судом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір про встановлення земельного  сервітуту не укладався. Договір про встановлення порядку користування житловим будинком між сторонами також не укладений. В судовому засіданні апеляційного суду було з`ясовано, що ОСОБА_1 має ключі від житлового будинку і має вільний доступ та користування належною йому частиною будинку. Будинок має один спільний вхід, яким користуються сторони.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.        
Позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві.
ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, що достовірно  і безсумнівно підтверджували б неможливість користування належною йому частиною будинку  та надвірних споруд внаслідок перешкод, які чинить йому ОСОБА_2 . 
Аргументи позивача про те, що після визнання договору дарування земельної ділянки недійсним він домовлятиметься із своїм батьком ОСОБА_3 щоб той подарував земельну ділянку йому, є юридично не спроможними  як такі, що не передбачені чинним земельним та цивільним законодавством України як підстави визнання правочину недійсним.
Аргументи апелянта про викрадення документів, про відсутність родинних зв`язків між ним,  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , не стосуються предмет цього спору і до уваги апеляційним судом не приймаються як такі,  що на вирішення спору по суті не впливають.  
Згідно з принципом єдності правового статусу земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).
До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (частина перша статті 377 ЦК України).
Частина друга статті 120 ЗК України закріплює принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду  (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16).
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.
На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що  після укладення  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оспорюваного договору дарування  земельної ділянки  та зміни власника земельної ділянки,   правовий статус позивача залишився незмінним. 
Визнання договору дарування земельної ділянки недійсним само по собі не  призведе до виникнення у позивача права  на володіння, користування та розпорядження спірною  земельною ділянкою  або її частиною і не відновить його права, які він вважає порушеними.
Зважаючи на сукупність обставин цієї конкретної справи і наявних у справі доказів та ураховуючи, що предметом спору є земельна ділянка, отримана ОСОБА_2 у дар від ОСОБА_3 за  договором дарування від 17.10.2015 р.,  стороною якого позивач не являється,  апеляційний суд визнає, що обраний ОСОБА_1 у цій справі  спосіб захисту його прав шляхом визнання недійсним оспорюваного договору дарування земельної ділянки не відповідає засадам цивільного судочинства і не є належним та достатнім для відновлення його прав.
Отже, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину від 17 жовтня 2015 року недійсним, оскільки позивачем не доведено і належними документальними доказами не підтверджено порушення його прав та інтересів безпосередньо як внаслідок так і після укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2   договору дарування земельної ділянки від 17 жовтня 2015 року площею 0,0337 га з кадастровим № 7410100000:02:026:6126.
Відмоваляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з підстав пропуску визначеного процесуальним законом трирічного строку, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (статті 256, 257 ЦК України).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки 23 серпня 2019 року  (а. с. 2-16).
Відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві від 30 вересня 2019 року просила суд застосувати строк позовної давності (а. с. 88).
Апеляційний суд враховує, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. У випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним у зв`язку із пропуском ним строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання в судовому порядку недійсним оспорюваного договору дарування у звязку з недодержанням положень ч. 1, ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 377 ЦК України, ч. 1 , ч. 4 ст. 120 ЗК України, проте визнав, що позивачем пропущений  трирічний строк для звернення до суду за захистом порушеного права.
Згідно до ч.1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Апеляційний суд виходить із того, що ОСОБА_1 дізнався про укладення оспорюваного договору дарування у 2018 році - після отримання ним ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.05. 2018 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод у користуванні частиною будинку із надвірними будівлями, що згідно до ч.1ст. 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.
Посилання суду першої інстанції на те, що початок перебігу строку позовної давності обчислюється з 17.10.2015 року, оскільки ОСОБА_1 знав про укладення договору дарування,   суперечить  приписам статті 261 ЦК України, а тому висновок оскаржуваного судового рішення про пропуск позивачем строку позовної даності  апеляційний суд визнає помилковим.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши його в редакції цієї постанови. 
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, адже його позов залишається без задоволення, тому підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, ч. 4 ст. 376,, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року змінити у частині мотивів відмови у задоволенні позову.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
  Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                  Судді: