КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
Справа № 760/32122/18                                Головуючий у 1 інстанції: Букіна О.М.
Провадження № 22-ц/824/6461/2020                       Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 червня 2020 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                           Шебуєвої В.А., 
суддів                                Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,
секретар                                        Майданець К.В.,
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-
 
в с т а н о в и в:
 
В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Зазначила, що вона обіймала посаду провідного бухгалтера Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України з 02.12.2013 року. 26 грудня 2017 року внаслідок сталася ДТП вона отримала тяжкі тілесні ушкодження та в подальшому МСЕК їй була встановлена інвалідність 3 групи. В період з 27.12.2017 по 24.04.2018 вона була непрацездатною і перебувала на лікарняному. 24.04.2018 вона звернулась до відповідача з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати строком на 14 календарних днів з 25.04.2018 для догляду за хворою бабусею. Вона була впевнена, що відпустка  їй надана, але після виходу на роботу 10.05.2018, директор Дирекції ОСОБА_2 запропонував надати пояснення відсутності на робочому місці з 25.04.2018 по 09.05.2018. Також  їй повідомлено, що у наданні відпустки без збереження заробітної плати було відмовлено, з направленням відповідного листа. Проте, листа про відмову у наданні відпустки вона не отримувала. ОСОБА_1 зазначає, що обстановка на роботі стала напруженою, на неї психологічно тиснули шляхом надання доручень, яких неможливо було виконати. 28 вересня 2017 року було складено акт про її відсутність на робочому місці і директор ОСОБА_2 повідомив про її подальше звільнення за прогули на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Керівництво установи, в якій вона працювала, змусило її написати заяву про звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.  Наказом №68-к від 11.05.2018 її було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.
ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України № 68-к від 11.05.2018, поновити її на посаді провідного бухгалтера Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України з 11.05.2018; стягнути з Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних
архівних установ України на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11.05.2018 року по день поновлення на роботі судом, а також моральну шкоду  в сумі 100 000,00 грн.
Рішенням Солом`янського  районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Суд дійшов обґрунтованого висновку про її незаконне звільнення відповідачем, але безпідставно відмовив в позові у зв`язку з пропуском встановленого КЗпП України строку звернення до суду. Зазначає, що після ДТП 27 грудня 2017 року вона була в скрутному становищі, мала проблеми зі здоров`ям та оплатою житла, була вимушена  виїхати за межі м. Києва, не могла знайти адвоката. І тільки наприкінці листопада 2018 року їй вдалося знайти адвоката, який погодився представляти її інтереси в суді. Відмовляючи в позові, суд не надав належної оцінки її доводам.  
В апеляційній інстанції ОСОБА_1  підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити.
Представник Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до наказу Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України від 02.12.2013 № 96-к ОСОБА_1 була призначена на посаду бухгалтера першої категорії Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України (а.с.12).
Відповідно до виписки з медичної карти № НОМЕР_1 , листків непрацездатності від 19.01.2018 № АДІ № 413964, від 22.01.2018 № АДІ № 478999, від 23.01.2018 № АДІ № 492405, від 01.03.2018 № АДІ № 493289, від 06.04.2018 № АДІ № НОМЕР_2   ОСОБА_1 знаходилася на стаціонарному лікуванні з 27.12.2017 року по 19.01.2018 року у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, а з 22.01.2018-24.04.2019 року перебувала на амбулаторному лікуванні (а.с.14-18).
25.04.2018 року ОСОБА_1 подала на ім`я директора Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати строком на 14 календарних днів з 25.04.2018 (а.с.21). Заява ОСОБА_1 залишена без задоволення.
Наказом Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України № 68-к від 11.05.2018 ОСОБА_1 звільнено з посади провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності з 11.05.2018 року за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с. 58).
В цей же день ОСОБА_1 було ознайомлена з наказом про звільнення та отримала трудову книжку  (а.с. 59-61).
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, допитавши свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , суд першої інстанції вважав доведеним, що зі сторони керівництва Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних Державних архівних установ України на ОСОБА_1 чинився психологічний тиск з метою її спонукання на розірвання трудового договору і заява про звільнення була написана позивачкою внаслідок примусу під загрозою звільнення за прогули. Дійшовши висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог  ОСОБА_1 , суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні у зв`язку з пропуском позивачки визначеного КЗпП України місячного строку звернення до суду.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Як встановлено судом і це не заперечує позивачка ОСОБА_1 , з наказом про звільнення вона була ознайомлена 11 травня 2018 року і в цей же день отримала трудову книжку. З позовом до суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернулася лише 07 грудня 2018 року.
Поважність причин пропуску строку для звернення з позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала необхідністю проходження  реабілітація після отриманих в ДТП травм, а також необізнаністю в галузі трудового права 
Разом з доказів призначення та  проходження курсу реабілітації ОСОБА_1   в період з травня по грудень  2018 року позивачка не надала. Доводи позивачки про необізнаність  в галузі трудового права не є поважними причинами  та  підставою для поновлення визначеного законодавством строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. 
ОСОБА_1 надала докази перебування на стаціонарному лікуванні з 27.12.2017 по 19.01.2018 року, а також   на амбулаторному лікуванні - з 22.01.2018-24.04.2019, тобто до звільнення з посади. 
Посилання ОСОБА_1 на відсутність грошових послуг для оплати послуг адвоката  також не є підставою визнання поважності причин звернення до суду через півроку після звільнення, оскільки позивачка мала змогу звернутися до одного з Центрів безоплатної правової допомоги. 
Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в позові  ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скаргине спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
Підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 05 червня 2020 року. 

Суддя-доповідач                                                         Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                                 Оніщук М.І.
 
                                                                                   Крижанівська Г.В.