Дата документу 19.05.2020 Справа № 335/9784/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/9784/19 
Провадження №22-ц/807/1386/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Геєць Ю.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бабенко Т.І.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2020 року, ухвалене у м.Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Запорізької області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,- 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Запорізької області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 10.01.2014 року в його кабінеті директора МКП «Основаніє», співробітниками СУ ГУМВС України в Запорізькій області був проведений огляд місця події в рамках кримінального провадження № 12013080000000218 від 25.10.2013 року та 10.01.2014 року він був затриманий в порядку ст. 208 КПК України. 11.01.2014 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України. Також був проведений обшук за місцем його мешкання та були накладені арешти на належне йому майно та майно, яке належить членам його родини. 11.01.2014 року ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя відносно нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави у межах 830 розмірів мінімальної заробітної плати в сумі 10 109 410,00 грн. Під вартою в ДУ «Запорізькій слідчий ізолятор» він знаходився з 13.01.2014 року по 04.06.2014 року. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя він був відсторонений від посади директора МКП «Основаніє» з 11.01.2014 року до 12.03.2014 року. Остаточно він був звинувачений у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 368 КК України. За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2017 року позивача визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 5 ст. 368 КК, та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18.10.2017 року цей вирок місцевого суду щодо позивача залишено без змін. З 04.06.2014 року до 18.10.2017 року позивач знаходився під домашнім арештом (до 01.10.2014 року з електронним засобом контролю). Постановою Верховного Суду від 26.03.2019 року вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 18.10.2017 року залишено без змін, а касаційна скарга прокурора - без задоволення. Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про провокацію вчинення злочину, який позивач не мав наміру вчиняти. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 1166, п. 2 ч. 2 ст. 1167, ст. 1176 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), ст.ст. 1–5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», позивач вказує, що він має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, а саме просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 37 818 грн. на відшкодування втраченого внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду заробітку за період з 10.01.2014 року по 04.06.2014 року включно; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 11 160 грн. на відшкодування втраченого внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду майна; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиною казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 27000 грн. на відшкодування суми сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 5 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду; зобов`язати Прокуратуру Запорізької області зробити у засобах масової інформації м. Запоріжжя протягом одного місяця повідомлення про рішення судів, що реабілітують ОСОБА_1 , відповідно до чинного законодавства України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (ЄДРПОУ 37567646, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на відшкодування моральної шкоди 213753 (двісті тринадцять тисяч сімсот п`ятдесят три) грн. 80 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі, про стягнення суми втраченого заробітку, про стягнення суми на відшкодування втраченого майна, про стягнення витрат на правову допомогу, зобов`язання зробити у засобах масової інформації повідомлення про рішення, що реабілітують позивача – відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до довідки МКП «Основаніє» і приписів чинного законодавства був розрахований заробіток, який втратив позивач під час незаконних дій за період з 10.01.2014 року по 04.06.2014 року в розмірі 37818,00 грн. При цьому відповідач не надав суду інших довідок та розрахунків на спростування позовних вимог в цій частині. Позивачем надано підтвердження щодо понесених витрат на правову допомогу, зокрема договір про надання правової допомоги квитанції про сплату цих послуг. Надані докази є належними, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягнення заявлених сум витрат на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги, щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції розглянув суто з формальної точки зору, не дослідивши усіх обставин справи, зокрема погіршення здоров`я позивача, яке доведено належними та допустимими доказами.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.01.2014 року позивачу пред`явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

10.01.2014 року ОСОБА_1 було затримано в порядку ст. 208 КПК України.

11.01.2014 року ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя відносно нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави у межах 830 розмірів мінімальної заробітної плати в сумі 10 109 410,00 грн. (а.с. 81-85).

Під вартою в ДУ «Запорізькій слідчий ізолятор»  ОСОБА_1 знаходився з 13.01.2014 року по 04.06.2014 року (а.с. 18-21).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Бугрім С.В. був відсторонений від посади директора МКП «Основаніє» з 11.01.2014 року до 12.03.2014 року (а.с. 38-39).

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2017 року, який залишено в силі ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18.10.2017 року, позивача  ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частинами 4, 5 ст. 368 КК України (а.с. 225-233, 234-248).

Постановою Верховного Суду від 26.03.2019 року вищезазначені судові рішення залишено без змін (а.с. 29-37).

Таким чином, період перебування позивача під кримінальним переслідуванням становить з 11.01.2014 року (дата повідомлення про підозру) по 18.10.2017 року (набрання законної сили реабілітуючого рішення), що загалом складає 44 повних місяці + 21 день у січні 2014 року + 18 днів у жовтні 2017 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що розмір моральної шкоди, що підлягає компенсації позивачеві, становить 213753,8 грн., а вимоги щодо стягнення моральної шкоди в більшому розмірі не підтверджені належними та допустимими доказами. На теперішній час ГУ МВС України в Запорізькій області перебуває у стані припинення, однак не ліквідовано. Таким чином, посилання позивача на ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», як на підставу відшкодування йому вартості неповернутого майна, яке було передано підприємству, що ліквідовано, є безпідставним. Оскільки з довідки МКП «Основаніє» не вбачається, які саме виплати складали сукупний дохід позивача, тому неможливо достовірно визначити правильність самостійного розрахунку середнього заробітку, обчисленого позивачем, відтак вимоги щодо відшкодування втраченого заробітку на підставі вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» є недоведеними. Підстави для відшкодування сум, сплачених позивачем у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги у розмірі 27000 грн. відсутні, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено обов`язок для органів прокуратури робити повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, тому позовні вимоги в частині зобов`язання прокуратури Запорізької області зробити у ЗМІ м. Запоріжжя повідомлення щодо реабілітації позивача, задоволенню не підлягають.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного. 

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

В межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон). Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі – Положення). 

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Вирішуючи вимоги позивача, щодо стягнення втраченого заробітку за період з 10.01.2014 року по 04.06.2014 року, суд першої інстанції дійшов хибних висновків, щодо відмови у їх задоволені виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. 

Судом першої інстанції не перевірено та не витребувано інформації у роботодавця позивача з приводу недоотриманої ОСОБА_1 заробітної плати за період з 10.01.2017 року по дату звільнення 04.06.2014 року у зв`язку незаконним відсторонення від роботи. В зв`язку чим, було безпідставно не стягнуто суми заробітку, які склали 40423,88 грн. і за вирахуванням податків позивач не доотримав 33123,29 грн., (т.2 а.с.47-48), які і повинні бути стягнуті на користь позивача.

Що стосується вимог позивача, щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 10 ч. 3 Положення про застосування Закону, громадянинові також підлягають поверненню суми, сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги, сплачені адвокату за участь у справі, написанні касаційної скарги, а також понесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядової інстанції.

Судом першої інстанції безпідставно не враховано, що адвокат Шпонька Я.В. надавав правову допомогу позивачу ОСОБА_1 при розгляді кримінального провадження, що підтверджується вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя (т.1а.с. НОМЕР_2 ), в якому ОСОБА_2 зазначений, як захисник позивача. Також надання правової допомоги вказаним адвокатом підтверджується копією угоди між позивачем та адвокатом від 16.05.2014 року про надання юридичної допомоги у конкретному кримінальному провадженні (т.1 а.с.101). За надання вказаних послуг позивачем понесені витрати, які підтверджуються квитанцію до прибуткового касового ордеру №30 від 21.05.2014 року у сумі 27000,00 грн.

За таких обставин зазначені витрати сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги є доведеними, а вказані вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується суми моральної шкоди, стягнутої за рішенням суду, то колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, та зазначає.

Стаття 16 ЦК України називає відшкодування  моральної шкоди  серед загальних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 

Конституцією України, а саме ст. 56, передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових  і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 1167 ЦК України встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду. Акти правоохоронних органів та суду, незаконність яких може привести до виникнення деліктного зобов`язання, визначені у ЦК вичерпним чином.

Так, відповідно до  ч. 1 ст. 1176 ЦК України, спеціальний делікт виникає у відношенні   фізичної особи внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових чи службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. 

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній особі або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного  рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 

Порядок відшкодування шкоди встановлюється законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», де п. 1 ст. 1 п. 5 ст. 3  Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення  в ході розслідування  чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення  від  роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 4 Закону України  «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», моральною шкодою є страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від  31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди,  протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння  позивачеві моральних чи фізичних  страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі  позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також  інші  обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи наведені вище норми закону, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи. 

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15, з яким погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах.

Заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі позивач не надав доказів наявності обставин, які були б для суду підставами для визначення розміру моральної шкоди у розмірі більшому ніж встановлено вказаною нормою закону.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення на користь позивача компенсації вартості майна, яке було вилучено працівниками ГУ МВС України в Запорізькій області під час досудового розслідування та не повернуто позивачу, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, щодо відмови у задоволенні вказаних вимог.

Так, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 та ч. 5 ст. 368 КК України органом досудового розслідування було вилучено майно, що належить ОСОБА_1 (а.с. 40-41). При постановлені виправдовувального вироку суд вирішив долю речових доказів у кримінальному провадженні відповідно до вимог ст. 100 КПК України, в тому числі вирішено передати мобільні телефони Nokia 6700 (ІМЕІ НОМЕР_3 ) та Apple iPhone5 ( НОМЕР_4 НОМЕР_5 ) за належністю ОСОБА_1 .

Матеріали справи містять скаргу ОСОБА_1 (т.1 а.с.24) та відповідь на скаргу тимчасово виконуючого обов`язки начальника ГУ НП України в Запорізькій області. Вказані докази доводять звернення позивача з приводу неналежного виконання вироку суду органами досудового слідства, щодо повернення вилучених речових доказів та неможливість в зв`язку реорганізацією ГУМВС України в Запорізькій області, притягнення винних осіб до відповідальності. Між тим, вказана документи не доводять беззаперечну відмову у поверненні вилучених речей у зв`язку їх втратою, які б давали підстави для розгляду питання про компенсацію їхньої вартості. 

З приводу завдання шкоди честі, гідності та ділової репутації необхідно зазначити, що позивач, на час виникнення спірних правовідносин, мав статус посадової особи юридичної особи публічного права.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року роз`яснено, що межа допустимої критики щодо  політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для  прискіпливого   висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Верховний Суд, переглядаючи судові рішення у справі № 757/4403/16-ц зазначив, що у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про спростування інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом (постанова від 03.04.2019).

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні відшкодування втраченого внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду заробітку за період з 10.01.2014 року по 04.06.2014 року, та в частині відмови у стягненні витрат на відшкодування суми сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги, та ухваленню в цих частинах нового рішення. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2020 року у цій справі скасувати в частині відмови у стягненні відшкодування втраченого внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду заробітку за період з 10.01.2014 року по 04.06.2014 року, та в частині відмови у стягненні витрат на відшкодування суми сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги, ухвалити в цій частині нову постанову наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Запорізької області про відшкодування втраченого заробітку внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду за період з 10.01.2014 року по 04.06.2014 року – задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Запорізької області про відшкодування витрат на правову допомогу – задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (ЄДРПОУ 37567646, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на відшкодування втраченого заробітку внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду за період з 10.01.2014 року по 04.06.2014 року – 33123,29 грн. (тридцять три тисячі сто двадцять три) грн. 29 коп.; витрати на правову допомогу – 27000,00 грн. (двадцять сім тисяч) грн. 00 коп., а всього 60123,29 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 20 травня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков