ПОСТАНОВА
Іменем України
29 травня 2020 року 
Київ
справа №810/951/16
адміністративне провадження № К/9901/25957/18, № К/9901/25958/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу  ОСОБА_1 (від 03.10.2016 року)
на постанову Київського окружного адміністративного суду від 18.07.2016 року (суддя Виноградова О.І)
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 року (головуючий суддя Саприкіна І.В., судді: Карпушова О.В., Кучма А.Ю.)

та касаційну скаргу ОСОБА_1 (від 20.12.2016 року)
на постанову Київського окружного адміністративного суду від 18.07.2016 року (суддя Виноградова О.І)
та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2016 року (головуючий суддя Чаку Є.В., судді: Мєзєнцев Є.І., Літвіна Н.М)
у справі    № 810/951/16    
за позовом ОСОБА_1 
до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
У С Т А Н О В И В:
У березні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області (далі - відповідач, податковий орган), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення яким нараховано податок на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування.

Київський окружний адміністративний суд постановою від 18.07.2016 року  адміністративний позов задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 30 грудня 2015 року № 0055991701 в частині нарахування грошового зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування у сумі 60 037 грн 55 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14.09.2016 року залишив без задоволення апеляційну скаргу позивача, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 18.07.2016 року залишив без змін. 

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 30.11.2016 року задовольнив апеляційну скаргу податкового органу. Скасував постанову Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2016 року та прийняв нову постанову, якою відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись із прийнятими рішенням позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційними скаргами, в яких, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційні скарги, зокрема, обґрунтовані тим, що банк належним чином не повідомив позивача про прощення боргу; банк, як податковий агент, повинен нарахувати, утримати та перерахувати до бюджету податок із суми анульованого боргу.

Відзиви на касаційні скарги від податкового органу на адресу Суду не надходили, що не перешкоджає касаційному перегляду судових рішень.

Колегія суддів зазначає, що переоцінка встановлених судами обставин справи, а також додаткова перевірка доказів, не входить в межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом касаційної інстанції).

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2018 року касаційні скарги разом з матеріалами справи було передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 4 вересня 2007 року між позивачем (позичальник) та ВАТ КБ «Надра» (далі - кредитор, банк) укладено кредитний договір № 453/П/99/2007-840 (далі - договір).

Згідно з п. 1.1 договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 185 481 доларів США.

Як убачається з п. 1.3.1 названого договору, відсоткова ставка за користування кредитом складала 12,49% річних.

Кінцевий термін повернення кредиту - 4 вересня 2027 року.

4 листопада 2014 року між позивачем та банком укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 до договору.

Згідно з вимогами п. 1.1 додаткового договору, з метою врегулювання відносин, що склалися між сторонами на підставі договору, сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору наступного змісту: позичальник до 4 листопада 2014 року зобов`язується погасити боргові зобов`язання у сумі 110 000 доларів США, сплатити витрати банка на ведення претензійно-позовної роботи          у сумі 4141 грн 20 коп.

Відповідно до вимог п. 1.2 додаткового договору, за умови належного виконання позичальником п. 1.1 додаткового договору, банк здійснює прощення залишку заборгованості позичальника за кредитним договором у розмірі, що існуватиме після виконання позичальником зобов`язань станом на день складання цього додаткового договору.

Крім того, згідно з п. 2.3 названого додаткового договору підписання такого договору підтверджує, що банк повідомив позичальника про необхідність відображення суми прощеного боргу у річній податковій декларації.

4 листопада 2014 року позивачем сплачено до банку грошові кошти в сумі 110 000 доларів США, що підтверджується квитанцією № 173697435, та           витрати банка на ведення претензійно-позовної роботи у сумі 4141 грн 20 коп., що підтверджується квитанцією № 173696268.

Згідно з відомостями з центральної бази даних державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів позивачем у 2014 року отримано додаткове благо в сумі 941 102 грн 02 коп. (арк. с. 73).

У період з 7 по 11 грудня 2015 року відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 січня по 31 грудня 2014 року, за результатами якої 18 грудня 2015 року складено акт перевірки № 405/17-1/ НОМЕР_1 .
Висновками акта перевірки встановлено порушення:
- абзацу «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п. 1 ст. 167 Податкового кодексу України в результаті чого не задекларовано дохід та податок на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за 2014 рік в сумі 159 743 грн 76 коп.;
- п. 179.1 ст. 179, п.п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, а саме, неподання за 2014 рік декларації про майновий стан і доходи.

30 грудня 2015 року податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № 0055991701, яким позивачу нараховано грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 199 849 грн 70 коп., з яких, за основним платежем -159 743 грн 76 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 40 105 грн 94 коп. 

Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно довідки банка від 22 червня 2016 року (арк. с. 131), станом на 10 жовтня 2014 року заборгованість позивача перед банком складала 183 536, 73 доларів США (2     376     804,88 грн), з яких:- 161 609, 12 доларів США (2     092     841,82 грн); - 19 656, 93 доларів США - по сплаті відсотків (254     557,70 грн); - 2270, 68 доларів США - по сплаті пені (29     405,36 грн).

Згідно з відомостями з центральної бази даних державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів позивачем у 2014 року отримано додаткове благо в сумі 941 102 грн 02 коп. (арк. с. 73).
Є сталою судова практика, що сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

Отже, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції що доходом може вважатися лише сума прощеної заборгованості за тілом кредиту.

Проте, суд першої інстанції дійшов висновку, що після сплати позивачем заборгованості в сумі 110 000 доларів США, банком прощено позивачу заборгованість за тілом кредиту у сумі 657 139 грн 46 коп., за відсотками -          254 557 грн 25 коп. та за пенею          - 29 405 грн 31 коп.
Суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки самостійно визначаючи структуру прощеного боргу судом першої інстанції фактично перебрано на себе повноваження банку, що не відповідає сумі, визначеній в додатковій угоді (941 102,02 грн).
Частиною 5 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) встановлено, що суд може збирати докази з власної ініціативи.

Проте, суд першої інстанції не скористався своїм правом та не витребував з банку довідку із визначенням структури прощеного боргу. Суди апеляційної інстанції не виправили вказаний недолік

В свою чергу, Суд не погоджується з доводом позивача, що він не був належним чином повідомлений про прощення боргу у відповідному розміру, оскільки сума 941     102,02 грн, яка анульована банком, зазначена у додатковому договорі про внесення змін та доповнень № 2, який підписано позивачем (арк. с. 53).

Крім того, згідно з п. 2.3 названого додаткового договору підписання такого договору підтверджує, що банк повідомив позичальника про необхідність відображення суми прощеного боргу у річній податковій декларації.
За таких обставин, касаційний суд, розглядаючи касаційні скарги позивача, вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до приписів статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на період розгляду судами попередніх інстанцій даної справи) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Не встановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, свідчить про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при розгляді справи.

Як встановлено частиною 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов`язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

За правилами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже Суд приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 349, 350 , 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 18.07.2016 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2016 року у справі       № 810/951/16     скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	  	  І.А. Васильєва	
Судді:	  	  С.С. Пасічник	
 	  	  В.П. Юрченко