ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2020 року
м. Київ
справа № 128/1802/18
провадження № 51-2531км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря 
судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 01 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2019 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сокиринці Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вінницький районний суд Вінницької області вироком від 01 березня 2019 року визнав винуватим ОСОБА_6 і засудив до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 185 КК - на строк 2 роки;
- за ч.2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК - на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього ж Кодексу.  
За вироком суду ОСОБА_6  визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, детально викладених у вироку, 23 квітня 2018 року приблизно о 01 год. 00 хв. проник до господарського приміщення на АДРЕСА_2 , звідки намагався таємно викрасти майно ОСОБА_8 , на загальну суму 357 грн. Однак, виконавши усі дії, які  ОСОБА_6 вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки він був помічений та затриманий ОСОБА_9 . 
Крім цього,  ОСОБА_6 09 травня 2018 року приблизно об 11 год. 00 хв., перебуваючи на території домогосподарства на АДРЕСА_3 , повторно таємно викрав належний ОСОБА_10 велосипед «Mongoose» вартістю 7 056,42 грн.
У судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачений  ОСОБА_6  свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України визнав повністю, щиро розкаявся і не наполягав на дослідженні доказів у повному обсязі. У зв`язку з цим справа розглядалась в порядку передбаченому ст.349 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2019 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погоджується із судовими рішеннями, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, вирок місцевого суду змінити, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 в частині засудження за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК закрити з підстав відсутності в діянні складу злочину.
В обґрунтуванні своїх вимог зазначає, що обвинувальний акт за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК не відповідає вимогам ст.291 КПК, оскільки не був затверджений прокурором. На момент проведення підготовчого судового засідання ОСОБА_6 не мав захисника і був позбавлений можливості заявити клопотання про повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків, а на стадії судового розгляду сторона захисту вже була позбавлена можливості заявити таке клопотання.
Вважає, що судом безпідставно визнано, що засуджений розумів зміст фактичних та юридичних підстав висунутих обвинувачень.
Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження не надходило. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор висловилася проти задоволення касаційної скарги. Стверджує, що відсутність підпису прокурора у графі «Затверджую» обвинувального акта є технічним недоліком, оскільки прокурор підписав обвинувальний акт, а, отже, не можна вважати, що обвинувачення ОСОБА_6 було висунуте з істотним порушенням встановленого КПК порядку.   
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.   
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з вимогами ст. 291 КПК обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
З буквального розуміння вищезазначеного положення, обвинувальний акт повинен містити два підписи прокурора: на титульному аркуші (затвердження) та на останньому після підпису слідчого (підписання).
Зазначене положення не лише констатує необхідність саме двох підписів, а (в сукупності з приписом ч. 1 ст. 291 КПК) ще й встановлює послідовність підписання обвинувального акта суб`єктами, задіяними в його складанні: а) підпис слідчого, який склав обвинувальний акт; б) підпис прокурора, яким він затверджує даний документ; в) підписання прокурором затвердженого ним обвинувального акта. 
Потреба саме у подвійному підписанні обвинувального акта одним й тим же процесуальним суб`єктом пояснюється концепцією, закладеною у чинному КПК, про незмінність прокурора у кримінальному провадженні. Так, відповідно до кримінального процесуального законодавства функція процесуального керівництва на стадії досудового розслідування та функція підтримання публічного обвинувачення в суді покладається на одного й того ж працівника прокуратури.
При перевірці обвинувального акта від 30 травня 2018 року за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК встановлено, що він підписаний слідчим та прокурором, але прокурором не затверджений.
Обов`язок перевірки обвинувального акту на відповідність вимогам КПК покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам то суд згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК має право у підготовчому засіданні повернути обвинувальний акт прокурору. Однак, судом першої інстанції цього не було зроблено. Клопотання про повернення обвинувального акту з цих підстав від учасників судового розгляду не надходило. 
Колегія суддів констатує, що обвинувальний акт не відповідає за своєю формою вимогам чинного законодавства. Проте, вирішуючи питання про необхідність скасування судових рішень у зв`язку з таким порушенням, Суд з`ясовує, чи є це порушення істотним, тобто таким, що перешкодило судам прийняти законні та обґрунтовані рішення. З огляду на природу зазначеного порушення у даному кримінальному провадженні суду касаційної інстанції належить перевірити чи потягло воно порушення права на захист.
З матеріалів провадження вбачається, що обвинувальний акт за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК підписаний прокурором   ОСОБА_11 , він же підтримував публічне обвинувачення в суді, копія обвинувального акта була вручена ОСОБА_6 в порядку ст. 293 КПК, під час судового розгляду прокурор ОСОБА_11 на виконання вимог ч. 2 ст. 347 КПК виклав формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень..
Доводи захисника щодо нерозуміння засудженим змісту фактичних та юридичних підстав висунутих обвинувачень не знайшли свого підтвердження, оскільки зміст висунутого обвинувачення було доведено до відома ОСОБА_6 у відповідності з вимогами КПК, про що свідчить його розписка про отримання копій обвинувальних актів та реєстрів матеріалів досудового розслідування. Крім того, в судовому засіданні засуджений заявив про визнання вини по обом обвинувальним актам та на підставі ст.349 КПК суд першої інстанції не здійснював повне дослідження обставин справи. Суд першої інстанції пересвідчився, що зміст встановлених обставин є ОСОБА_6 зрозумілим та у відсутності сумніву в його позиції та добровільності його позиції щодо визнання ним фактичних обставин справи встановлених досудовим слідством.
У судовому засіданні 18 лютого 2019 року, обвинувачений та його захисник ОСОБА_7 повідомили суддю, що з урахуванням узгодженої позиції досліджувати фактичні обставини справи у повному обсязі не потрібно.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що допущене органом публічного обвинувачення та місцевим судом порушення жодним чином не вплинуло на висновки суду про подію злочину, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, не позначилася на правильності кваліфікації суспільно небезпечного діяння, на справедливості обраного засудженому виду та розміру призначеного покарання. Таким чином, сама по собі вказана помилка не потягла за собою негативних наслідків у виді порушення права на захист, які слугують безумовними підставами для скасування судових рішень. Тому суд апеляційної інстанції, проаналізувавши характер допущеного порушення, вмотивовано не визнав його істотним і, вказавши відповідні підстави, відмовив у задоволенні апеляційної скарги захисника, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Інших порушень норм права, які тягнуть за собою скасування або зміну оскаржених судових рішень, а також підстав для закриття кримінального провадження під час перевірки в порядку касаційної процедури не встановлено.
З урахуванням викладеного подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.       
Керуючись ч. 2 ст. 376, ст.ст. 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
у х в а л и в:
 
Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 01 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7   - без задоволення.
 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                             ОСОБА_3