ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2020 року          м.Дніпро         Справа №  904/5615/19

Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді: Березкіної О.В. (доповідач)
суддів: Антоніка С.Г., Іванова О.Г.
Секретар судового засідання Ковзиков В.Ю.   
Представники сторін:
від позивача: Вовчук О.Ю., довіреність №1  від 30.09.2019 р.,  адвокат;
від відповідача: Хмара О.О., довіреність №2  від 10.01.2020 р.,  представник;
розглянувши у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу  Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро (КЕВ Дніпро) 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року у справі № 904/5615/19
за позовом Дочірнього підприємства "Васильківкатеплоенерго" Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради" смт. Васильківка, Васильківський район, Дніпропетровська область 
до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро (КЕВ Дніпро), м. Дніпро 
про стягнення заборгованості, пені, річних відсотків та втрат від інфляції в розмірі 284 848, 23 грн. за надані послуги з постачання теплової енергії.

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Дочірне підприємство "Васильківкатеплоенерго" Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради" смт. Васильківка звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро із позовом про  стягнення  заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01.01.2019 року по 30.04.2019 року у сумі  240 855, 53 грн. основного боргу; 38    033, 10 грн. пені; 3 263 грн. 3% річних;                           2 696, 60 грн. інфляційних втрат та понесених витрат по сплаті судового збору в розмірі                  4 272, 72 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року у справі №904/5615/19 позовні вимоги - задоволено частково.
Суд стягнув з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро на користь Дочірнього підприємства "Васильківкатеплоенерго" Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради"  суму основного боргу у розмірі 240    855, 53 грн., 3% річних на суму 3    263, 00 грн., втрати від інфляції в розмірі 1 385, 12 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі   3 682, 55 грн.
В частині стягнення з відповідача втрат від інфляції в розмірі 1 311, 48 грн. та пені у розмірі 38    033, 10 грн. – відмовлено.
Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач- Квартирно експлуатаційне відділення м. Дніпро (КЕВ Дніпро) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року у справі №904/5615/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без розгляду, провадження у справі закрити.
В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права та  неправильне застосування норм матеріального права.
Зокрема,  апелянт  вважає, що за   відсутністю укладеного між сторонами договору, у суду не було підстав   для  стягнення за послуги  теплопостачання, які  відповідач, як бюджетна установа, не замовлював.
Крім того, на думку апелянта, суд задовольнив позовні вимоги  без дослідження оригіналів документів, які стали підставою для нарахування вартості послуг теплопостачання.
На вимогу суду, позивач не надав оригінали зазначених документів,  а  тому  суд повинен був залишити позов без розгляду  і закрити провадження у справі.
Всі ці обставини, на його  думку, є підставами для скасування рішення суду.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року у справі №904/5615/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без розгляду, провадження у справі закрити, а представник  позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року у справі №904/5615/19, а апеляційну скаргу без задоволення.
10.06.2020 року в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін,  дослідивши матеріали справи, Центральний  апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що згідно зі Статутом та Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності ДП “Васильківкатеплоенерго” КП “Дніпротеплоенерго” ДОР” є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (КВЄД 35.30). 
Відповідно до п. 6 рішення Дніпропетровської обласної ради № 144-7/УП від 02.12.2016 ДП “Васильківкатеплоенерго” КП “Дніпротеплоенерго” ДОР” визначено з технічних причин єдиним виконавцем послуг з централізованого опалення й гарячого водопостачання для бюджетних закладів, до яких відноситься Відповідач.
Згідно з п. 22 рішення Дніпропетровської обласної ради № 389-14/УІІ від 19.10.2018 для ДП “Васильківкатеплоенерго” КП “Дніпротеплоенерго” ДОР” і додатком 18 до цього рішення до 01.03.2019 установлена вартість гігакалорії теплової енергії для надання послуг бюджетним закладам в розмірі 3 084.35 грн., з яких: 2 966,70 грн. - виробництво теплової енергії; 90,45 грн. - транспортування теплоенергії; 27,20- постачання теплоенергії.
Відповідно до п. 16 рішення Дніпропетровської обласної ради № 461-16/УІІ від 22.02.2019 для ДП “Васильківкатеплоенерго” КП “Дніпротеплоенерго” ДОР” і додатком 18 до цього рішення з 01.03.2019 установлена вартість гігакалорії теплової енергії для надання послуг бюджетним закладам в розмірі 3 084.35 грн., з яких: 2886,21 грн. - виробництво теплової енергії; 92,01 грн. - транспортування теплоенергії; 20,70 - постачання теплоенергії.
В той же час, відповідач є державною установою, фінансування діяльності якої здійснюється з державного бюджету та є балансоутримувачем адміністративних будівель, розташованих за адресою: вул. Дніпровська, 31, м. Верхньодніпровськ, Дніпропетровської області ( приміщення військового комісаріату) і споживачем послуг з постачання теплової енергії за вказаною адресою, які без договору надаються йому позивачем.
Звертаючись до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро із позовом про  стягнення  заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01.01.2019 року по 30.04.2019 року, позивач -  ДП “Васильківкатеплоенерго” КП “Дніпротеплоенерго” ДОР” посилався на неналежне виконання відповідачем зобов`язань, в частині оплати спожитих відповідачем послуг з постачання теплової енергії за період з 01.01.2019 по 30.04.2019. 
          Задовольняючи позовні вимоги частково, та стягуючи з відповідача на користь позивача суму основного боргу та нараховані на суму боргу  3% річних та інфляційні, господарський суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку зі сплати фактично спожитої теплової енергії не виконав, заявлена сума боргу підтверджена належними доказами, а тому заборгованість  підлягаю стягненню з відповідача разом  із сумами, які передбачені ст. 625 ЦК України.
Відмовляючи у стягненні інфляційних втрат у сумі 1311,48 грн. суд  першої інстанції виходив з того, що  позивачем при розрахунку інфляційних втрат, не було враховано періоди, в яких мала місце дефляція.
Відмовляючи у стягненні пені,  суд першої інстанції виходив з того, що фактичні правовідносини виникли між сторонами внаслідок споживання відповідачем теплової енергії без укладання між сторонами відповідного договору, розмір санкцій, зокрема пені, що підлягає стягненню у разі порушення грошового зобов`язання, сторонами не визначено.
          Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
За приписами ст. 193 вказаного Кодексу, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до загальноприйнятого визначення, теплова енергія - енергія руху атомів, молекул або інших частинок, з яких складається тіло. Теплова енергія може виділятися завдяки хімічним та ядерним реакціям, механічним взаємодіям. Виходячи з положень статей     177,     179 ЦК України,     статті 1 Закону України "Про теплопостачання", теплова енергія є матеріальним благом (товарною продукцією), яке отримує споживач від надавача послуг і важливою ознакою якого (завдяки якій таке благо є об`єктом цивільних прав) є здатність задовольняти ті чи інші потреби людей.  
   Враховуючи положення    статті 1 Закону України "Про теплопостачання", послугою є не теплова енергія, а постачання теплової енергії.
 В розумінні Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630, які регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - послуги) централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Як вбачається з матеріалів справи, в період з 01.01.2019 по 30.04.2019 позивач здійснив постачання, а відповідач спожив теплову енергію на загальну суму 240855,53 грн., що підтверджується:
- актом виконаних робіт (наданих послуг) №144 від 04.02.2019 на суму 98    933,62 грн. (а.с. 58);
- актом виконаних робіт (наданих послуг) №204 від 04.03.2019 на суму 71063,42 грн. (а.с. 59);
- актом виконаних робіт (наданих послуг) №302 від 04.04.2019 на суму 58 550,92 грн. (а.с. 60);
- актом виконаних робіт (наданих послуг) №384 від 30.04.2019 на суму 12 307,57 грн. (а.с. 61).
Зазначені акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками позивача та відповідача без будь-яких зауважень та застережень.
У вищевказаних актах міститься посилання на договір №191, проте за стверджуваннями обох сторін будь-який договір купівлі-продажу теплової енергії у формі єдиного документу між сторонами не укладався, а посилання на нього в Актах виконаних робіт (наданих послуг) є помилковими.
На оплату спожитої теплової енергії позивач виставив відповідачу рахунки на загальну суму 240    855,53 грн. (а.с.58-61).
Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів.
Проте, у порушення вимог діючого законодавства, відповідач не сплатив  надані послуги теплопостачання у розмірі  240855,53 грн., а тому господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення   даної суми заборгованості на користь позивача.
При цьому, доводи  апелянта про відсутність договірних правовідносин, не є підставою для звільнення  від  оплати  наданих послуг з огляду на наступне.  
Так, укладення договору з теплопостачання відповідно до    статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком. Відтак, сам факт неукладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період. 
Враховуючи зазначене, не виконуючи вимоги чинного законодавства щодо укладення зазначеного договору, споживач фактично сам створює ситуацію, в якій він позбавлений права впливати на якість, ціну, вибір постачальника послуг тощо, а також користуватись іншими правами, передбаченими Правилами користування тепловою енергією.
У пункті 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" закріплено право споживача на одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, тоді як пунктом 5 частини 2 наведеної норми передбачено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити спірні послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.
Верховний Суд України в постанові від 30.10.2013 у справі №6-59цс13 також дійшов висновку, що відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно сплачувати теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.
Згідно із ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням  процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
З огляду на  вищезазначене,   суд першої інстанції також обґрунтовано стягнув на користь позивача 3% річних в сумі  3   263,00 грн. за період з 21.02.2019 по 01.09.2019 та втрати від інфляції в розмірі 1 385,12 грн. за період з лютого 2019 по серпень 2019, оскільки при розрахунку інфляційних позивач не взяв   до уваги  періоди, коли мала місце дефляція. 
Оскільки фактичні правовідносини виникли між сторонами внаслідок споживання відповідачем теплової енергії без укладання між сторонами відповідного договору, розмір санкцій, зокрема пені, що підлягає стягненню у разі порушення грошового зобов`язання, сторонами не  було визначено, а тому суд першої інстанції дійшов  висновку про відмову у стягненні  38 033,10 грн. пені.
Доводи апелянта про те, що він не мав потреби в послугах з теплопостачання, не вчиняв будь-яких дій (розміщення замовлення, укладення  договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій) для  замовлення  та отримання послуг з постачання  теплової енергії на об`єкт, розташований за адресою: вул. Дніпровська, 31 м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області та не  отримував такі послуги  без договору в період з 01.01.2019 по 30.04.2019,  спростовуються Актами щодо надання послуг з теплопостачання за період з січня по квітень 2019 року, які підписані   представниками сторін без зауважень та скріплені печатками сторін.
Посилання апелянта на те, що  позивач не надавав суду першої інстанції оригіналів   зазначених актів,  не є  порушенням норм процесуального права  та не є підставою для відмови у позові з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи,  копії актів надання послуг з теплопостачання за період з січня по квітень 2019 року  долучені позивачем до позовної заяви, вони посвідчені належним чином, а тому у відповідності до статті 91  ГПК України, є належними доказами.
З протоколу судового засідання від 27.01.2020 року, зауваження на який було відхилено судом першої інстанції,  вбачається, що судом  здійснювалось дослідження доказів по справі, 
Крім того, в  засіданні суду апеляційної інстанції представником позивача надано для огляду суду  оригінали    актів про надання послуг  з теплопостачання, відповідність яких   наявним у справі копіям,  була перевірена  судом  і не спростована   відповідачем.
Інші  доводи апелянта є неспроможними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.
    Таким чином, господарський суд Дніпропетровської області всебічно, повно, об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав  їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення  суду першої інстанції - без зміни.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта – Квартирно-експлуатаційний відділ м.Дніпро. 

 Керуючись ст.ст.275-282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -      
                              
                                                 ПОСТАНОВИВ:    
         
 Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро - залишити без задоволення. 
 Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року у справі № 904/5615/19 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови  підписано 15.06.2020 року.

Головуючий суддя                                                                                О.В.Березкіна

Суддя                                                                                                      С.Г.Антонік

       Суддя                                                                                                      О.Г.Іванов