Справа № 309/879/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        03 березня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Собослоя Г.Г., Фазикош Г.В., 
за участі секретаря – Чучка Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Хустського районного суду від 26 лютого 2018 року (головуючий суддя Волощук О.Я.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Кошелівської сільської ради про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки та встановлення земельного сервітуту,-

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд із даним позовом, посилаючись на те, що рішенням 9-ої сесії 22-го скликання Кошелівської сільської ради від 15.09.1997 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,36 га, із них: 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та для ведення особистого селянського господарства – 0,11 га, яка розташована в урочищі за  «Ростокою». На земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель – встановлено обмеження лінії електропередач напругою 0,4 Кв.З, площа обмеження якого складає 0,0017 га та встановлено сервітут (прохід) на користь Кошелівської сільської ради на ділянку, площа якої складає 0,0034 га.
Вказував, що ділянка знаходиться за адресою у АДРЕСА_1 .
Згідно договору № 651 від 27.05.2016, укладеного між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 , було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі  для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на території Кошелівської сільської ради за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до цієї технічної документації зазначена земельна ділянка складається із двох земельних площ єдиного масиву, які пересікаються невеликою смугою земельної ділянки, що знаходиться в користуванні суміжного землекористувача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 .)
ОСОБА_1 не приватизував земельну ділянку, а фактично нею користується, про що зазначено в технічній документації.
Розроблена технічна документація була подана позивачем до Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою.
Відповідач відмовився від запропонованого сервітуту щодо проходу через земельну ділянку та відмовився погоджувати межі земельної ділянки.
Комісією з аграрних питань та соціального розвитку Кошелівської сільської ради складено Акт № 7 від 15.07.2016, за яким у зв`язку зі спором щодо меж земельних ділянок та підписання технічної документації без суміжного землекористувача згідно заяви ОСОБА_3 комісією проведено обстеження земельних ділянок на місцевості та їх суміжних меж, та запропоновано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знайти між собою компроміс, роз`яснено їм поняття земельного сервітуту.  Комісією запропоновано звернутися в ліцензійну організацію для переоформлення технічної документації із встановлення сервітуту на земельній ділянці обом сторонам.
Позивач ОСОБА_3  повторно звернувся до ФОП ОСОБА_4 із питанням про можливість переоформлення технічної документації без встановлення сервітуту. Ліцензійною організацією запропоновано проект обґрунтованого перерозподілу земельних ділянок з метою формування раціональної системи землеволодінь і землекористування з усуненням недоліків розташування вказаних земельних ділянок: виділити земельні ділянки єдиним земельним масовим із збереженням загальних площ та вільного доступу кожному із співвласників та співкористувачів земельних ділянок без встановлення сервітутів.
Однак, рішенням 8-ї сесії 7-го скликання Кошелівської сільської ради було затверджено Акт Комісії № 7 від 15.07.2016.
Позивач вважає, що таким рішенням Кошелівської сільської ради фактично йому відмовлено у затвердженні технічної документації та одночасно відмовлено у наданні земельної ділянки у власність. 
20.11.2017 ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги (а.с. 55-56), вказував, що сторонами не досягнуто домовленості; в дійсності сторони користуються земельними ділянками в такий спосіб, що кожному із них необхідно забезпечувати доступ до своїх земельних ділянок через земельні ділянки протилежної сторони доступу до своєї земельної ділянки ОСОБА_3 не має, оскільки відсутня дорога загального користування. Відповідач ОСОБА_1 не погодився на запропонований варіант обміну земельними ділянками із збереженням площ.
ОСОБА_3 звертався до Кошелівської сільської ради за вирішенням земельного спору (а.с. 60), однак останньою надано відповідь від 07.10.2017, що у зв`язку з перебуванням спору в суді, Кошелівська сільська рада не може вирішити спір по суті. 
Посилаючись на дані обставини, позивач остаточно просив ухвалити рішення, яким: - надати ОСОБА_3 дозвіл на безоплатну приватизацію та оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 без погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_1 ; - встановити земельний сервітут на право проходу та проїзду до земельної ділянки ОСОБА_3 через частину земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 шириною 4 метри, довжиною 3 метри 21 сантиметр за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Хустського районного суду від 26 лютого 2018 року позов задоволено у повному обсязі.
На таке рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 . Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .
       Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд помилково надав дозвіл ОСОБА_3 на безоплатну приватизацію та оформлення права власності на земельну ділянку, оскільки суд не може підміняти орган місцевого самоврядування і перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції відповідного органу місцевого самоврядування; задовольнивши позов суд передав ОСОБА_3 у власність частину земельної ділянки, яка не була виділена позивачу; місцевий суд надав дозвіл ОСОБА_3 на безоплатну приватизацію оформлення права власності на єдину земельну ділянку в цілому площею 0,25 га, хоча позивач визнавав, що така земельна ділянка складається із двох земельних площ єдиного масиву, які пересікаються невеликою смугою земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 . Місцевий суд не оглянув та не оцінив план експлікації земель в межах с. Кошелево.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що Кошелівська сільська рада ще раніше (рішенням 9-ої сесії 22-го скликання від 15.09.1997) передала земельну ділянку ОСОБА_3 у приватну власність, а тому суд при ухваленні рішення не перейняв на себе повноваження органу місцевого самоврядування; вказує, що предметом спору у даній справі є саме те, що на стадії виготовлення технічної документації із землеустрою відповідач ОСОБА_1 безпідставно відмовив у погодженні меж земельної ділянки ОСОБА_3 і дане питання не вирішено сільською радою.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що така підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічна норма міститься у ст. 4 ЦПК України у редакції із 15.12.2017. 
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.
Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням 9-ої сесії 22-го скликання Кошелівської сільської ради від 15.09.1997  ОСОБА_3  передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку в урочищі за «Ростокою» площею 0,36 га, із них: 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та 0,11 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 7).
На земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (0,25 га) – встановлено обмеження лінії електропередач напругою 0.4 кВ.З, площа обмеження якого складає 0,0017 га, а також встановлено сервітут (прохід) на користь Кошелівської сільської ради на ділянку, площа якої складає 0,0034 га (а.с. 14, 8).
Така ділянка знаходиться за адресою у АДРЕСА_1 .
Право власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_3 оформлено не було.
На підставі укладеного договору № 651 від 27.05.2016 між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 , було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі  для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на території Кошелівської сільської ради за адресою АДРЕСА_1 (далі – Технічна документація).
Встановлено, що обміри земельної ділянки проводились по її фактичному користуванню, та у технічній документації зазначено, що земельна ділянка складається із двох земельних площ єдиного масиву, які пересікаються невеликою смугою земельної ділянки, що знаходиться в користуванні суміжного землекористувача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 .)
Право власності ОСОБА_1 на таку суміжну земельну ділянку також не оформлено.
Розроблена на замовлення ОСОБА_3 технічна документація була подана до Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою.
ОСОБА_1 відмовився погоджувати межі земельної ділянки ОСОБА_3 та відмовився від запропонованого сервітуту на користь ОСОБА_3 щодо проходу через земельну ділянку.
Комісією з аграрних питань та соціального розвитку Кошелівської сільської ради складено Акт № 7 від 15.07.2016, за яким у зв`язку зі спором щодо меж земельних ділянок та підписання технічної документації без суміжного землекористувача, згідно заяви ОСОБА_3 комісією проведено обстеження земельних ділянок на місцевості та їх суміжних меж та запропоновано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знайти між собою компроміс, роз`яснено їм поняття земельного сервітуту. Комісією запропоновано звернутися в ліцензійну організацію для переоформлення технічної документації із встановлення сервітуту на земельній ділянці обом сторонам (а.с. 15).
Із даного Акту № 7 від 15.07.2016 вбачається, що і ОСОБА_1 вимагає проїзду до частини своєї земельної ділянки, і ОСОБА_3 потребує проїзду до частини своєї земельної ділянки . 
Рішенням 8-ї сесії 7-го скликання Кошелівської сільської ради було затверджено Акт комісії Кошелівської сільської ради з аграрних питань та соціального розвитку № 7 від 15.07.2016 (а.с. 18). 
Посилання ОСОБА_3 у позовній заяві на те, що він вважає це рішення Кошелівської сільської ради фактичною відмовою у затвердженні йому технічної документації та відмовою у наданні земельної ділянки у власність - є необґрунтованим, оскільки даним рішенням органу місцевого самоврядування не було відмовлено у затвердженні технічної документації чи у наданні земельної ділянки у власність ОСОБА_3 . Фактично, питання про затвердження Технічної документації Кошелівською сільською радою розглянуто не було. 
Позивач ОСОБА_3   повторно звернувся до ліцензійної організації - ФОП ОСОБА_4 - із питанням про можливість переоформлення Технічної документації без встановлення сервітуту. Ліцензійною організацією запропоновано проект обґрунтованого перерозподілу земельних ділянок з метою формування раціональної системи землеволодінь і землекористування з усуненням недоліків розташування вказаних земельних ділянок: виділити земельні ділянки єдиним земельним масовим із збереженням загальних площ та вільного доступу кожному із співвласників та співкористувачів земельних ділянок без встановлення сервітутів (обмін частинами земельних ділянок) (а.с. 57, 58).
ОСОБА_3 звертався із заявою від 17.10.2017 за вирішенням земельного спору до Кошелівської сільської ради (60). 
Із листа Кошелівської сільської ради від 07.10.2017 № 02-07/219 вбачається, що у зв`язку існуванням між сторонами судового спору, Кошелівська сільська рада не може вирішити питання по суті (а.с. 59).
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 02 травня 2019 було рекомендовано Кошелівській сільській раді (Комісії з аграрних питань та соціального розвитку Кошелівської сільської ради) розглянути з участю всіх заінтересованих осіб питання землекористування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з врахуванням запропонованого розробником технічної документації встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі варіанту виділення земельної ділянки єдиним земельним масовим із збереженням загальних площ та вільного доступу кожному із співвласників та співкористувачів земельних ділянок без встановлення сервітутів.
Згідно наданої апеляційному суду інформації, земельна комісія Кошелівської сільської ради з`ясувала, що примирення сторін спору неможливе. Зазначено, що рада не могла погодити технічну документацію щодо погодження меж, оскільки обміри було проведено ФОП ОСОБА_4 , які не відповідають фактичним обставинам. Сторони у справі використовують земельні ділянки з 1960 років. 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою передбачені у статті 186 ЗК України.
Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.
Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.
Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Ненадання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 681/1039/15-ц.
Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.
Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.
У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Вирішуючи спір, місцевий суд не в повній мірі врахував те, що непогодження відповідачем меж земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору, є формою реалізації прав останнього, а сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.
У той же час, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 18.04.2018 у справі N 346/4408/15-ц.
Надавши дозвіл ОСОБА_3 на приватизацію земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача, суд першої інстанції не врахував, що вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок.
Таким чином, відмова ОСОБА_1 від підписання акта погодження меж земельних ділянок не порушує прав ОСОБА_3 на отримання земельної ділянки у власність не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачем, в тому числі і прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування.
Наведене залишилося поза увагою суду першої інстанції та свідчить про те, що місцевим судом при постановленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення рішення, яке не ґрунтується на законі.
Щодо вимог про встановлення земельного сервітуту слід вказати наступне. 
Згідно ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або за рішенням суду. 
Стаття 99 ЗК України визначає види права земельного сервітуту а також конкретних суб`єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.
З указаних норм слідує, що земельний сервітут може бути встановлений для власника, або землекористувача сусідньої земельної ділянки. 
Відповідно до ст. 100 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Відповідно до ст. 99 ЗК України, серед видів права земельного сервітуту, зокрема, є: 
а) право проходу та проїзду на велосипеді;
б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.
Земельний сервітут може бути встановлено у випадку, коли потреби особи, яка просить встановлення сервітуту, не можуть бути задоволені іншим способом, і здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
При цьому для встановлення земельного сервітуту на право проїзду на транспортному засобі на позивача покладається обов`язок довести обставину щодо наявного шляху на чужій земельній ділянці. 
ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки, яка, як зазначено в технічній документації, виготовленій ФОП ОСОБА_4 , невеликою смугою проходить між двома площами земельної ділянки, на яку має намір оформити право власності позивач. 
Як роз`яснено в п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановив земельний сервітут відносно частини земельної ділянки відповідача, зазначивши її ширину та довжину, проте у порушення вимог ст. ст. 263 - 264 ЦПК України, суд не встановив в якому саме місці на земельній ділянці ОСОБА_1 має знаходитися цей прохід (проїзд). Позивач не просив, а суд першої інстанції не з`ясував та в рішенні не вказав, для проїзду на велосипеді чи на транспортному засобі встановлюється сервітут, а від цього залежить, чи підпадає земельна ділянка, на яку встановлюється сервітут, під визначення наявного шляху у розумінні п. б) ч. 1 ст. 99 ЗК України. Суд не надав оцінки тому чи не буде за таким варіантом установлення земельного сервітуту порушено право ОСОБА_1 , оскільки земельний сервітут установлено безкоштовний; не перевірив чи може позивач задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, крім установлення права земельного сервітуту, як наприклад, шляхом обміну земельними ділянками. 
При цьому, місцевий суд не врахував, що право власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 не оформлено, та достеменно не встановив, чи ОСОБА_1 правомірно встановив огорожу та користується тією частиною земельної ділянки, яка знаходиться між земельними ділянками, якими користується позивач. 
Колегія суддів вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що на земельній ділянці відповідача наявний шлях для проїзду на транспортному засобі; не довів тієї обставини, що він не може захистити своє порушене право та задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, крім установлення права земельного сервітуту; не довів, що прохід та проїзд до земельної ділянки позивача не можна встановити іншим способом, та того, що встановлення сервітуту не завдасть шкоди відповідачу. 
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п.п.3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню та у задоволенні позову слід відмовити, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь апелянта слід стягнути 1056,00 грн. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Хустського районного суду від 26 лютого 2018 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Кошелівської сільської ради про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки та встановлення земельного сервітуту – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1056,00 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 березня 2020 року.

Головуюча:                                      

Судді: