ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.04.2020 року          м.Дніпро         Справа №  904/2202/19
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач)
суддів: Паруснікова Ю.Б., Вечірка І.О.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Старушенко Лілії Олексіївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019 (суддя Ніколенко М.О.) у справі                  № 904/2202/19
за позовом: Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, м. Дніпро
до Фізичної особи-підприємця Старушенко Лілії Олексіївни, м. Дніпро 
про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 5 051,18 грн. та пені у розмірі 1 079,90 грн. 
                                                            ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Старушенко Лілії Олексіївни про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 5051,18 грн. та пені у розмірі 1 079,9 грн.
Позов обґрунтований порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста, №345-ДРА/17 від 01.08.2017 зі сплати орендної плати.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019  у справі № 904/2202/19 позов задоволено.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Старушенко Лілії Олексіївни на користь Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради суму основної заборгованості у розмірі 5 051,18 грн., пеню у розмірі 1079,90 грн. та витрати з оплати судового збору у розмірі 1 921 грн.
Рішення обґрунтовано тим, що за період з серпня 2017 по листопад 2018 орендар зобов`язаний сплатити орендну плату в розмірі 21 501,69 грн. З них до бюджету - 15 051,18 грн.
Відповідно до п. 3.5 договору, орендна плата сплачується орендарем щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним і не залежить від наслідків господарської діяльності орендаря.
Орендна плата сплачується орендарем за весь час фактичного використання об`єкта оренди до дати підписання акта приймання-передачі об`єкта оренди включно.
Однак, відповідач порушив свої зобов`язання за договором і не сплатив орендні платежі у встановлені строки. Загалом орендарем сплачено до бюджету 10 000 грн.
Відповідно, заборгованість орендаря перед Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради зі сплати орендних платежів складає            15 051,18 - 10 000 = 5 051,18 грн. Вказана заборгованість утворилась за червень - листопад 2018.
За таких обставин, суд дійшов висновку вимогу позивача про стягнення з відповідача суми основної заборгованості з орендної плати за період з червня 2018 по листопад 2018 у розмірі 5051,18 грн. задовольнити.
На підставі пункту 9.2. договору позивач нарахував пеню за загальний період з 16.06.2018 по 27.05.2019 у розмірі 1 079,90 грн.
Перевіривши розрахунок суд встановив, що сума пені за порушення відповідачем строку виконання грошового зобов`язання за заявлений позивачем період становить 1 153,63 грн., тобто суму в більшому розмірі, ніж заявлено позивачем до стягнення.
Частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Тому, вимоги позивача про стягнення пені суд задовільнив в заявленому розмірі - 1 079,90 грн.
2.Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019 у справі № 904/2202/19, до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернулась Фізична особа-підприємець Старушенко Лілія Олексіївна, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області по господарській справі № 904/2202/19 від 31 липня 2019 року скасувати, а позовну заяву Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ: 37454258) до Старушенко Лілії Олексіївни (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 30 грудня 1999 року, РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення суми основної заборгованості у розмірі   5 051,18 грн., пеню у розмірі 1 079,90 грн. та витрати з оплати судового збору у розмірі 1921 грн. залишити без розгляду.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що як вбачається із змісту позовної заяви, відповідачем визначено фізичну особу-підприємця Старушенко Лілію Олексіївну.
Водночас, згідно з спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Відповідач з 20 листопада 2018 року припинила підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця за власним рішенням. Зазначений витяг на момент складення оскаржуваного рішення вже був наявний в матеріалах цієї справи.
Тобто як станом на подання позовної заяви по цій справі, так і станом на сьогодні відповідач не мала та не має статусу фізичної особи-підприємця.
Отже, враховуючи, що відповідач припинила свою підприємницьку діяльність 20 листопада 2018 року, тобто на час звернення із позовом до суду не має статусу громадянина - суб`єкта підприємницької діяльності, то відповідно до приписів ст. 4 ГПК України остання не може виступати відповідачем в господарському процесі, в зв`язку з чим даний спір не підлягає розгляду в господарських судах України.
Таким чином, скаржник вважає, що у відкритті провадження у справі             № 904/2202/19 суд першої інстанції мав відмовити.
Скаржник зазначає, що під час розгляду цієї справи вона знаходилась за кордоном у зв`язку з роботою на посаді кухаря в м. Вільно, що підтверджується трудовим договором № 26320 від 21 грудня 2018 року та візою № 003506179 від 03 січня 2019 року. (Додатки № 1, 2)
Так, жодних повідомлень про розгляд або результати по цій справі відповідач не отримувала.
Таким чином, скаржник вважає, що його було позбавлено можливості подати відзив на позовну заяву, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Скаржник зазначає, що акт приймання-передачі комунального нерухомого майна від 15 листопада 2018 року, який вже мається в матеріалах справи не було укладено та підписано ним.
Так, відповідач вперше побачила такий акт тільки при ознайомленні з матеріалами цієї справи, а на вказаному акті стоїть підпис зовсім іншої особи, а не відповідача.
Крім того, станом на складання такого акту жодна особа не була уповноважена ставити підписи замість відповідача.
Скаржник зазначає, що будь-які довіреності від відповідача на уповноваження інших осіб стосовно проставляння підпису замість неї в матеріалах справи відсутні.
Отже, на думку скаржника, позивачем не доведено, що правочин, а саме приймання-передачі комунального нерухомого майна було укладено належним чином уповноваженими на те особами.
На вказаному акті частина заборгованості, яку нібито визнає відповідач взагалі написано ручкою, що можна було зробити в будь-який момент після нібито підписання такого.
При цьому відповідач жодних актів приймання-передачі комунального нерухомого майна не отримувала, а тому їй невідомо як та яким чином складався та підписувався акт приймання-передачі комунального нерухомого майна від 15 листопада 2018 року.
Таким чином, скаржник вважає, що у зв`язку з підробленням підпису на вищевказаному акті, відсутнє волевиявлення останньої на укладення такого акта, що суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України. Крім того, підроблення акта свідчить про його укладення злочинним шляхом і такі дії підпадають під кваліфікацію відповідних норм Кримінального кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі №910/14115/16, постанові від 31.01.2019 року у справі №922/4371/17.
Отже, враховуючи, що відповідачем не підписувався вказаний акт, за відсутності доказів надання відповідних довіреностей іншим особам на укладання від імені відповідача вказаного акта, то укладання такого акта є недійсними правочинами в силу положень ст. 215 ЦК України.
Скаржник вважає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів щодо відправлення відповідачу претензії та позовної заяви разом з додатками.
Скаржник вважає, що крім опису вкладення, належним доказом надіслання відповідного документу (в цьому випадку претензія та позовна заява позивача про стягнення заборгованості) є квитанція або касовий чек, в якому зазначено: найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги; дата та вид послуги, її вартість.
До таких висновків неодноразово приходили суди касаційних інстанцій (постанова Вищого господарського суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 904/5747/16; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 820/1186/17).
На думку скаржника, навіть якщо вищевказані докази були б наявні, то відправлення будь-яких документів не є доказами, що підтверджують отримання таких документів відповідачем.
Скаржник зазначає, що відповідач вважається належно повідомленою про необхідність погашення заборгованості, якщо позивач не лише відправив на адресу такого відповідача претензії, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Так, копія позовної заяви не була отримана відповідачем, що можна встановити при перевірці відправлення позовної заяви за трек-номером 4900073052624 на інтернет-сайті https://track.ukrposhta.ua/.
Що стосується відправлення відповідачу претензії № 8/4-73 від 11 січня 2018 року, скаржник зазначає, що при пошуку за трек-номером 4900059374899, що зазначений на доданому позивачем рекомендаційному повідомленні про вручення претензії, взагалі будь-які відомості відсутні.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції в порушення норм відкрив провадження по цій справі, що не підлягає розгляду в господарському провадженні, проігнорував неотримання відповідачем претензії, позовної заяви, судових повісток та ухвал, тим самим позбавивши останню права подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Таким чином, скаржник вважає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області по господарській справі № 904/2202/19 від « 31» липня 2019 року необхідно скасувати повністю, а позовну заяву по цій справі залишити без розгляду.
3.Узагальнені доводи інших учасників справи.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, погоджуючись з висновками суду першої інстанції.
4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2020 року, у складі колегії суддів головуючого судді Білецької Л.М. (доповідач), суддів Вечірка І.О., Паруснікова Ю.Б., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Старушенко Лілії Олексіївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019 у справі № 904/2202/19 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019 у справі № 904/2202/19 слід залишити без змін з огляду на наступне.
5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.
Між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Старушенко Лілією Олексіївною (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста, №345-ДРА/17 від 01.08.2017 (договір). 
Відповідно до пункту 1.1 договору, з метою ефективного використання комунального майна орендодавець на підставі рішення міської ради від 21.03.2007 №41/11 (із змінами та доповненнями) передає, а орендар приймає у строкове платне користування комунальне нерухоме майно - вбудоване нежитлове приміщення, яке розташоване на першому поверсі 3-х поверхової будівлі (об`єкт оренди), загальною площею 55,1 кв., розміщене за адресою: м. Дніпро, вул. Курінна, 57 (вул. Аверіна, 57), вартість якого за незалежною оцінкою 248 199,00 грн. без ПДВ, що перебуває на балансі ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, для використання під розміщення їдалень, буфетів, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи.
Згідно з п. 10.1 договору, цей договір діє з 01.08.2017 по 29.07.2020 включно.
За змістом пункту 2.3 договору, передача об`єкта оренди в оренду здійснюється за вартістю згідно з незалежною оцінкою, проведеною станом на 18.04.2017 на підставі акта приймання-передачі об`єкта оренди, підписаного балансоутримувачем, орендодавцем та орендарем.
Позивач на виконання умов договору, передав орендарю об`єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.08.2017.
Об`єкт оренди перебував у користуванні орендаря до 15.11.2018, що підтверджується актом про повернення орендованого майна від 15.11.2018.
Згідно з пунктом 3.1 договору розрахунок орендної плати здійснюється за Методикою розрахунку і порядку використання плати за оренду комунального нерухомого майна, затвердженою міською радою. 
За змістом пункту 3.2 договору розмір орендної плати, відповідно до розрахунку орендної плати, що є невід`ємною частиною цього договору, становить 1   288,74 грн. без ПДВ, базова за червень місяць 2017 року.
Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється згідно з чинним законодавством та в повному обсязі спрямовується орендарем на рахунок балансоутримувача.
Орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період із першого числа наступного за базовим місяця до останнього числа першого місяця оренди, починаючи з липня 2017. 
Пунктом 3.3 договору передбачено, що за користування об`єктом оренди орендар сплачує орендну плату, яку спрямовує: 70% від загальної суми орендної плати у розмірі 902,12 грн. - до загального фонду міського бюджету; 30% від загальної суми орендної плати у розмірі 386,62 грн. - на рахунок балансоутримувача об`єкта оренди.
Згідно з пунктом 3.4 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.
За період з серпня 2017 по листопад 2018 орендар зобов`язаний сплатити орендну плату в розмірі 21 501,69 грн. З них до бюджету - 15 051,18 грн.
Відповідно до п. 3.5 договору, орендна плата сплачується орендарем щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним і не залежить від наслідків господарської діяльності орендаря.
Орендна плата сплачується орендарем за весь час фактичного використання об`єкта оренди до дати підписання акта приймання-передачі об`єкта оренди включно.
Однак, відповідач порушив свої зобов`язання за договором і не сплатив орендні платежі у встановлені строки. Загалом орендарем сплачено до бюджету 10 000 грн.
Відповідно, заборгованість орендаря перед Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради  зі сплати орендних платежів складає                 15 051,18 - 10 000 = 5 051,18 грн. Вказана заборгованість утворилась за червень - листопад 2018.
За таких обставин, вимогу позивача про стягнення з відповідача суми основної заборгованості з орендної плати за період з червня 2018 по листопад 2018 у розмірі 5051,18 грн. слід задовольнити.
Пунктом 9.2. договору встановлено, що за несвоєчасну сплату суми орендної плати орендар зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від несплаченої суми орендної плати за кожен день прострочення платежу за весь період існуючої заборгованості у співвідношенні, визначеному у п. 3.3 цього договору.
На підставі пункту 9.2. договору позивач нарахував пеню за загальний період з 16.06.2018 по 27.05.2019 у розмірі 1 079,90 грн.
6. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Згідно статті 202 Господарського кодексу України та статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.
Довід скаржника про те, що станом на подання позовної заяви по цій справі, так і станом на сьогодні відповідач не мала та не має статусу фізичної особи-підприємця є необґрунтованим з огляду на наступне.
Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.
Зазначений вище висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.02.2019 року по справі №910/8729/18.
Довід скаржника про те, що його було позбавлено можливості подати відзив на позовну заяву, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, відхиляється колегією суддів з огляду на те, що ухвала про призначення до розгляду в засіданні по справі № 904/2202/19 направлялась саме на адресу Фізичної особи-підприємця Старушенко Лілії Олексіївни, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.с. 59).
Так, відповідно до правил надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270
Пункт 17 - внутрішні реєстровані поштові відправлення (крім прямих контейнерів), поштові перекази можуть прийматися для пересилання з рекомендованим повідомленням про їх вручення в письмовому вигляді, через смс-повідомлення або повідомлення, що підтримуються засобами Інтернету, на вибір користувача. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення.
Пункт 99 - рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
Пункт 116 - у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення "EMS" - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод. За письмовою заявою відправника/адресата строк зберігання поштових відправлень, внутрішніх поштових переказів може бути продовжений за додаткову плату до двох місяців з дня надходження до об`єкта поштового зв`язку місця призначення. У разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення.
Пункт 117 - після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику. Повернення відправлень, від яких відмовився адресат або вручення яких неможливе, повинне здійснюватися негайно. Невручені міжнародні поштові відправлення надсилаються до місця міжнародного поштового обміну, з якого вони були одержані.
Відповідно до частин 3, 7 статті 120 та частини 11 статті 242 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає. У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з положеннями частини 6 статті 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (пункт 3); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5).
Отже, з огляду на зазначений перелік обставин не можна стверджувати, що судове рішення (ухвала 15.07.2019) була вручена скаржнику з визначенням дня вручення судового рішення, оскільки ухвала була повернута "за закінченням терміну зберігання", що не підтверджує жодної з обставин, передбачених частиною 6 статті 242 ГПК України.
Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 12.12.2018 у справі №752/11896/17-ц за фактичних обставин повернення судової повістки "за закінченням терміну зберігання".
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії", заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Також у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany, рішення від 04.10.2001) ЄСПЛ зазначив, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Отже, при вирішенні спору про належність повідомлення судом першої інстанції заявника у справі, колегія суддів приймає до уваги також дії (бездіяльність) скаржника в організації контролю за отримання ним, як суб`єктом підприємницької діяльності, адресованої йому поштової кореспонденції.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (далі - Правила), якими регулюються правовідносини між оператором поштового зв`язку та споживачем послуг. Відповідно до пунктів 99, 116 Правил, рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. У разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення.
Як вбачається з конверта поштового відправлення та рекомендованого повідомлення про вручення 17.07.2019, ухвала суду 15.07.2019 була надіслана скаржнику з позначкою "Судова повістка" та повернулась до суду 27.09.2019 з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".
Отже, відділенням поштового зв`язку порушено строки зберігання такого поштового відправлення, майже два місяці, внаслідок чого скаржнику надано додаткові можливості отримати зазначене поштове відправлення, якщо б він вживав належних заходів для контролю поштової кореспонденції, яка надходить на його адресу.
З огляду на таке, колегія суддів вважає, що неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою судом з додержанням вимог процесуального закону за належною адресою надсилалася ухвала 15.07.2019 для вчинення відповідних дій та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом по закінченню термінів зберігання, залежало також від волевиявлення самого адресата, тобто мало суб`єктивний характер.
Також, колегія суддів зазначає, що ухвала суду першої інстанції від 15.07.2018 у справі №904/2202/19 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі судових рішень зареєстрована 16.07.2019 та оприлюднена 17.07.2019.
За змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом, а всі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Отже, у скаржника (його адвоката) була можливість отримати відповідну інформацію про прийняття такої ухвали апеляційного суду за даними ЄДРСР, ідентифікувавши свою апеляційну скаргу по номеру справи та судовому рішенню місцевого суду, яке ним оскаржувалось, навіть за відсутності прізвища скаржника у відкритому доступі державного реєстру.
З огляду на таке, колегія суддів вважає, що у даній справі відсутнє таке процесуальне порушення, яке б мало наслідком безумовне скасування рішення суду першої інстанції.
Довід скаржника про те, що відповідачем не підписувався акт приймання-передачі комунального нерухомого майна, за відсутності доказів надання відповідних довіреностей іншим особам на укладання від імені відповідача акта, то укладання такого акта є недійсними правочинами в силу положень ст. 215 ЦК України, колегія суддів вважає немотивованим з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст. 74 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами ч.1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що підпис, який міститься на акті приймання-передачі, не відповідає підпису скаржника.
Для з`ясування обставин, чи виконаний підпис на акті приймання-передачі саме скаржником необхідні спеціальні знання у іншій сфері, ніж право, однак в матеріалах справи відсутній висновок експерта з дослідження цього питання. Також матеріали справи не містять заяв чи клопотань відповідача про проведення почеркознавчої експертизи.
Враховуючи, що обставини стосовно того, чи виконано підпис на акті приймання-передачі від імені Фізичної особи-підприємця Старушенко Лілії Олексіївни, чи його виконано іншою особою, можуть встановлюватись висновком експерта, якій відсутній у справі колегія суддів відхиляє довід скаржника відносно того, що підпис на акті приймання-передачі не відповідає підпису Фізичної особи-підприємця Старушенко Лілії Олексіївни.
8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права і інтереси особи за захистом яких вона звернулась до суду.
Право скаржника не порушено.
9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019 у справі № 904/2202/19 винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що в силу ст. 276 ГПК є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення - без змін. 
10. Судові витрати.
Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-280, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Старушенко Лілії Олексіївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019 у справі № 904/2202/19 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019 у справі № 904/2202/19 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.
Головуючий суддя                                                            Л.М. Білецька

Судді                                                                                          Ю.Б. Парусніков

                                                                                                    І.О. Вечірко