ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/2172/19	Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А. 	
Провадження № 22-ц/817/285/20 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
та учасників справи: представника ОСОБА_1 адвоката Катрука Є.А.; представника акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” Панькова О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №601/2172/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ухваленого суддею Коротичем І.А., -
ВСТАНОВИВ: 
       У жовтні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 04.04.2011 року, відповідно до укладеного кредитного договору б/н, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, внаслідок чого, станом на 30.09.2019 року, утворилась заборгованість в розмірі 228415,56 грн., з яких: 1006,58 грн. - заборгованість за кредитом; 221275,09 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 6133,89 грн. - заборгованість за пенею та комісією.
Позивач вказував, що кредитор вправі вимагати від боржника лише частину суми заборгованості, тому АТ КБ “ПриватБанк” просило суд стягнути з відповідача заборгованість по кредиту в розмірі 126605,12 грн., з яких: 1006,58 — заборгованість за кредитом; 125598,54 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом в період з 04.04.2011 р. по 31.10.2018 р. та судові витрати.
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 126 605 (сто двадцять шість тисяч шістсот п`ять) гривень 12 (дванадцять) копійок заборгованості за кредитним договором №б/н від 04 квітня 2011 року, яка складається з наступного: 1006 гривень 58 копійок - заборгованість за кредитом; 125 598 гривень 54 копійки - заборгованість по процентах за користування кредитом з 04 квітня 2011 року по 31 жовтня 2018 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 1921,00 гривень судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову банку відмовити, посилаючись на його необгрунтованість, незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у анкеті-заяві, підписаній відповідачем, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, крім тіла кредиту просив стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, посилаючись на розрахунок кредитної заборгованості та Умови і Правила надання банківських послуг та тарифи банку, як невід`ємні частини спірного договору.
Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з Умов та Правил надання банківських послуг ознайомився та погодився відповідач.
Крім того, зазначає, що суд повинен визначити чи вимога про стягнення процентів за останні три роки дійсна у контексті того, чи не закінчився строк кредитування згідно положень договору. Якщо ж строк кредитування закінчився, а фінансова установа звернулась більш ніж через 3 роки з моменту закінчення строку дії договору, то суд зазначає, що у такому випадку у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України дана справа підлягала розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, однак з урахуванням обставин справи, у відповідності до норм частини третьої вказаної статті, апеляційний суд розглядає справу з повідомленням (викликом) учасників справи.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на мотиви, викладені в ній. Разом з тим, визнав факт заборгованості позичальника за тілом кредиту.
       Представник АТ КБ “ПриватБанк” апеляційної скарги не визнав, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідність висновків суду обставинам справи та здобутим у справі доказам. А тому вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду — залишенню без змін.
       Відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) (cкорочено — Закон №540-ІХ), яким розділ ХІІ “Прикінцеві положення” ЦПК України доповнено п.3, строки апеляційного розгляду справи, передбачені ст.371 ЦПК України, продовжені на строк дії карантину, а тому підстави вирішувати питання в порядку ч.2 ст.371 ЦПК України щодо продовження строку розгляду апеляційної скарги у даній справі відсутні.        
Заслухавши доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Із матеріалів справи вбачається, що 04.04.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, згідно з умовами якого останій отримав кредит у розмірі 1400 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Згідно із довідкою про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду по договору SAMDN60000043381217 базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів в році) складає — 2,5%.
Вказана довідка підписана ОСОБА_1 04.04.2011 року (а.с.13).
       Тобто сторонами погоджено розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитними коштами.
       АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором №б/н від 04.04.2011 року.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав та надав кредитні кошти ОСОБА_1 , а позичальником неналежно виконувались зобов`язання за кредитним договором щодо повернення коштів, внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати основного боргу та процентів за користування кредитом, яка підлягає стягненню.
Висновок суду першої інстанції щодо стягнення із ОСОБА_1 1006 гривень 58 копійок основного боргу відповідає вимогам закону та обставинам справи, а тому колегія суддів із ним погоджується.        
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 визнав факт заборгованості позичальника за тілом кредиту.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ “ПриватБанк” не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту. 
Рішення суду у цій частині відповідає обставинам справи та узгоджується із правовими висновками Верховного Суду щодо правовідносин про стягнення заборгованості по карткових кредитах, викладеними, зокрема у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 при розгляді справи № 342/180/17.
       Однак, апеляційний суд не може погодитись із висновком суду щодо стягнення 125 598 гривень 54 копійки - заборгованості по процентах за користування кредитом в частині розміру процентів та періоду їх нарахування з 04 квітня 2011 року по 31 жовтня 2018 року.        
Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками. При цьому позивач посилався на пункт 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника, шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04.04.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, вказав, що приєднаний до позовної заяви витяг стосується Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент звернення позивача до суду.
Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів та Витяги з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору, зокрема розміру відсоткової ставки.
Колегія суддів вважає, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Крім того, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11.04.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24.10.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату збільшених відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що до 01.09.2014 заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом була розрахована із обумовленої сторонами в довідці про кредитування відсоткової ставки -2,5 % в місяць — 30% річних. А з 01.09.2014 року процентна ставка збільшувалась, спочатку до 34,8% річних, а із 01.04.2015 року — до 43,2% (а.с.11, 11-зворот), що не відповідає визначеній довідкою про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду базовій процентній ставці в місяць — 2,5 %, річної — 30%, за якою проводилось нарахування до 01.09.2014 року і з якою ОСОБА_1 ознайомився 04.04.2011 році та погодився, що підтвердив своїм підписом на довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду.
        Необґрунтоване збільшення відсоткової ставки не було обумовлене сторонами договору.         
За таких обставин, колегія суддів вважає, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом по обумовленій сторонами базовій процентній ставці в місяць 2,5 % - 30% річних.        
Сторони на пропозицію суду подати свої розрахунки заборгованості по сплаті процентів, по базовій процентній ставці в місяць — 2,5 %, річної — 30%, не подали таких розрахунків. 
Зважаючи на відмову сторін представити розрахунки заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом по обумовленій процентній ставці, такий розрахунок проводить суд. 
Як установлено апеляційним судом, за кредитним договором б/н від 04.04.2011 року було видано картки: № НОМЕР_1 із 04.04.2011 з терміном дії 02/15; № НОМЕР_2 із 23.08.2011 з терміном дії 12/14 та № НОМЕР_3 із 13.02.2015 із терміном дії 05/18, а тому нарахування процентів за користування кредитом слід проводити до травня 2018 року.
У період по 31.08.2014 року заборгованість відповідача по сплаті процентів розрахована по обумовленій процентній ставці 2,5% у місяць -30% річних і становила 1155,68 грн. У період із 01.09.2014 року по 01.05.2018 року заборгованість по тілу кредиту була сталою - 1006, 58 грн, а, отже, заборгованість із сплати процентів із врахуванням основної заборгованості по кредиту і базової процентної ставки в місяць — 2,5 % - 30% річних становить за вказаний період 1082,07 грн (1006,58*2.5%=25,16 грн в місяць *3 роки 7 місяців). Станом на 31.08.2014 року (останній місяць із розрахованої процентної ставки 30% річних) заборгованість відповідача по сплаті процентів із накопичувальним підсумком становила 1155,68 грн (а.с.11), а, отже, загальна сума заборгованості по сплаті процентів, що підлягає стягненню із відповідача становить 2237,75 грн ( 1155,68 + 1082,07 грн).
Таким чином, сторонами погоджено розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитними коштами 2,5 % - 30% річних, а тому суд безпідставно стягував заборгованість по процентах у розмірі, не погодженому сторонами.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду потрібно змінити в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ“ПриватБанк” заборгованості по процентах за користування кредитом за кредитним договором №б/н від 04 квітня 2011 року із 125 598,54 грн до 2237,75 грн. 
Разом із тим, не заслуговують на увагу колегії суддів твердження апеляційної скарги, що позивач звернувся більш ніж через 3 роки з моменту закінчення строку дії договору, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Як установлено судом, по даному кредитному договорі б/н від 04.04.2011 року відповідачу були видані картки: № НОМЕР_1 із 04.04.2011 з терміном дії 02/15; № НОМЕР_2 із 23.08.2011 з терміном дії 12/14 та № НОМЕР_3 із 13.02.2015 із терміном дії 05/18, якими відповідач користувався, що ним визнається, а тому, звернення АТ КБ“ПриватБанк” до суду із позовом 24 жовтня 2019 року не є зверненням поза строком позовної давності.
Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід розподілити між сторонами, пропорційно до задоволених вимог. 
Позовні вимоги задоволені частково: 1006,58+2237,75*100%:126605=2,56%, а тому розмір стягнутого судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції з позивача на користь відповідача слід зменшити із 1921 грн до 49,18 грн із зміною судового рішення в цій частині. 
Відповідно, за розгляд справи в апеляційній інстанції сплачений відповідачем судовий збір у пропорційному розмірі до задоволених вимог апеляційної скарги слід стягнути із позивача на користь ОСОБА_1 у сумі 2127,70 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року змінити в частині стягнення із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.50, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованості по процентах за користування кредитом за кредитним договором №б/н від 04 квітня 2011 року із 125 598,54 грн до 2237,75 грн та судових витрат із 1921 грн до 49,18 грн .
В іншій частині рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року залишити без змін.
       Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк”(49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.50, код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 2127,70 грн (дві тисячі сто двадцять сім грн 70 коп) судового збору, сплаченого за розгляд справи в апеляційному суді.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, зазначених у статті 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 12 червня 2020 року.

Головуючий         Дикун С.І.

Судді:         Парандюк Т.С.

        Храпак Н.М.