Постанова
Іменем України
06 травня 2020 року 
м. Київ
справа № 349/643/17
провадження № 61-11377св18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач -Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 січня 2018 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» (далі - ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро») про стягнення розрахункових виплат при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Позов обгрунтований тим, що відповідно до наказу від 26 червня 2012 року № 28-к  ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро»згідно з частиною першою статті 38 КЗпП за власним бажанням, однак відповідач не виплатив належних їй сум від підприємства при звільненні.
Позивач просила суд стягнути з відповідача 12 084,00 грн належних сум при розрахунку, 10 924,00 грн шкоди з урахуванням встановленого індексу інфляції з липня 2012 року до січня 2017 року, 1 689,00 грн - три проценти річних від простроченої суми з липня 2012 року до січня 2017 року, 167 914,00 грн - середнього заробітку за час затримки виплати зарплати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2017 року позов задоволено частково.Стягнуто з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» на користь ОСОБА_1 12 084,00 грн належних до виплати в день звільнення, 10 924,00 грн - інфляційних втрат, 167 914,00 грн - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 909,22 грн.
Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у порушення вимог статті 116 КЗпП не провів виплати, належні позивачу від підприємства при звільненні, а надання підприємством позивачу сільськогосподарських послуг на суму 10 859,70 грн не є доказом виконання обов`язку щодо виплати заробітної плати в натурі.
Відмовивши в частині  стягнення трьох процентів річних, суд першої інстанції виходив з того, що частина друга статті 625 ЦК України  не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права.
Короткий зміст рішення суду апеляційної  інстанції 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 січня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» задоволено. Рішення Рогатинського районного суду від 12 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач, звільнившись з роботи 26 червня 2012 року, звернулась з позовом до суду лише 24 квітня 2017 року, водночас позивач не надала доказів того, що вона зверталась до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати і що їй було відмовлено у виплаті, не заявляла клопотання про поновлення строку звернення до суду із зазначенням причин його пропуску.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 січня 2018 року, просила скасувати оскаржуване рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
12 березня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.
У  березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
10 квітня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку на звернення до суду, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у лютому 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що позивача звільнено з роботи з 25 червня 2012 року, однак відповідно до наказу від 26 червня 2012 року № 28-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» 26 червня 2012 року згідно з частиною першою статті 38 КЗпП за власним бажанням.
Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід), виданою ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро», заробітна плата  ОСОБА_1 за травень 2012 року становила 3 000,00 грн, за червень 2012 року - 9 084,50 грн.
Згідно з пунктом другим наказу від 26 червня 2012 року № 28-к вказано бухгалтерії провести остаточний розрахунок із ОСОБА_1 та виплатити їй компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку, що підтверджує наявність заборгованості відповідача перед позивачем станом на дату його звільнення. 
Відповідно до листа Територіальної державної інспекції з питань праці в Івано-Франківській області від 18 березня 2013 року перевіркою ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» встановлено, що при звільненні з роботи позивача виплата всіх сум, що належали їй від підприємства не проведена на день проведення перевірки. За допущені порушення на директора ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро»   ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Згідно з постановою Рогатинського районного суду від 22 березня 2013 року встановлена вина  ОСОБА_2 , виконавчого директора ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро», у порушенні вимог статті 116 КЗпП України, невиплаті при звільненні працівників усіх сум.
Надані відповідачем копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31 травня 2012 року, 25 червня 2012 року, 26 червня 2012 року не містять зазначення особи, яка підписала ці акти від імені ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро», періоду за який надавалися послуги. Розписка  ОСОБА_1 про відсутність будь-яких фінансових та матеріальних претензій до ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» не може бути підтвердженням виплати відповідачем позивачу заробітної плати.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.                
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму .  
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При розгляді справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні останнього до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»).
Згідно зі статтею3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до пункту 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
Суди встановили такі обставини: позивач звільнена з роботи з 25 червня 2012 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, удень звільнення розрахунку з ОСОБА_1 не проведено, до суду звернулася у квітні 2017 року.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат, оскільки фактичного розрахунку з позивачем відповідач не провів, а розписка ОСОБА_1 про відсутність будь-яких фінансових та матеріальних претензій до ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро», не може бути розцінена підтвердженням виплати відповідачем позивачу заробітної плати.
Відмовивши в частині  стягнення трьох процентів річних, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частина друга статті 625 ЦК України  не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає тлумаченню зазначеної норми, з огляду на таке.
Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Грошовим необхідно вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, статтями 549 - 552, 611, 625 ЦК України.
Системний аналіз зазначених норм права вказує на те, що стягнення трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 296/1390/18, провадження № 61-31178св18.
Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором стосовно позивача у цивільно-правових відносинах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних за прострочення зобов`язання з виплати належних їй грошових сум у зв`язку зі звільненням.
Водночас суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог, виходив з того, що позивач, звільнившись з роботи 26 червня 2012 року, звернулась з позовом до суду лише 24 квітня 2017 року, позивач не надала доказів того, що вона зверталась до відповідача з вимогою про виплату зарплати і що їй було відмовлено, не заявляла клопотання про поновлення строку звернення до суду із зазначенням причин його пропуску.
У частині першій статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. 
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, зазначив, що згідно зі статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Верховний Суд виходить з того, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції помилково виходив із того, що на звернення до суду з вимогами на підставі статті 117 КЗпП України, з якими звернувся позивач, перебіг тримісячного строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, почався з дня звільнення позивача та сплив на момент звернення з позовом.
Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не звернув увагу, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду  з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не виклав переконливі мотиви та висновки на спростування висновків суду першої інстанції.
Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, виходив з доведеності обставин, на які посилався позивач на обґрунтування своїх вимог.  Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.
Щодо зменшення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Верховний Суд не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на таке.
Згідно з законом на підприємство, установа, організація зобов`язані провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Рішення суду першої інстанції про стягнення з ТОВ «Сільськогосподарське підприємства «Пуків Агро» на користь ОСОБА_1 167 914,00 грн - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не відповідає вказаному правовому висновку Великої Палати Верховного Суду.
Верховний Суд, з урахуванням цього висновку Великої Палати Верховного Суду, встановлених судом фактичних обставин справи, зокрема, що заявник протягом тривалого часу не зверталася до роботодавця із вимогою про погашення ій заборгованості зі заробітної плати (з 2012 року до 2017 року), з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дії позивача та відповідача дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення  ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 12 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 167 914,00 грн до 12 000,00 грн.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване судове рішення скасувати, рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши розмір стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. 
Керуючись статтями 400, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі  колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 січня 2018 року скасувати.
Рішення Рогатинського районного судуІвано-Франківської області від 12 жовтня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши його розмір з 167 914,00 грн (сто шістдесят тисяч дев`ятсот чотирнадцять) грн 00 коп до 12 000 (дванадцять тисяч) грн 00 коп.
В іншій частині рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков
                                                                                                          А. С. Олійник 
                                                                                                          С. О. Погрібний
                                                                                                          В. В. Яремко