ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3621/19          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          В.В. Гаращенко

ПОСТАНОВА
Іменем України

14 травня 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Коротких А.Ю., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради Черкаської області про визнання неправомірним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним рішення Смілянської міської ради № 100-37/VІІ від 30.05.2019;
- зобов`язати Смілянську міську раду прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га в приватну власність для ведення індивідуального садівництва за адресою АДРЕСА_1 ;
- у разі задоволення адміністративного позову зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відмова у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою є протиправною. 
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачем 8 листопада 2017 року до Смілянської міської ради подана заява про отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га в приватну власність для ведення індивідуального садівництва, за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами розгляду заяви відповідачем прийнято рішення №62-128/VII від 26 грудня 2017 року про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12.03.2019 за наслідками розгляду адміністративної справи №703/3878/17:
- визнано рішення Смілянської міської ради №62-128/VII від 26 грудня 2017 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га в приватну власність для ведення індивідуального садівництва по АДРЕСА_1 ;
- зобов`язано Смілянську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га в приватну власність для ведення індивідуального садівництва по АДРЕСА_1 відповідно до вимог ст. 118 Земельного кодексу України.
Приймаючи таке рішення, Смілянський міськрайонний суд Черкаської області вказав про те, що в рішенні Смілянської міської ради №62-128/VII від 26 грудня 2017 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відсутнє обґрунтування підстав невідповідності наміру містобудівній документації виділення спірної земельної ділянки.
На виконання вказаного рішення суду відповідач повторно розглянув заяву позивача та прийняв оскаржене рішення №100-37/VІІ від 30.05.2019, яким відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку із відсутністю детального планування та зонування міста, неможливістю надання дозволу згідно Генерального плану забудови м. Сміла та невідповідністю місця розташування об`єкта генеральному плану міста Сміла
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відсутність плану зонування або детального плану території є підставою для відмови в передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб.
Також суд вказав що на спірній земельній ділянці передбачено територію резерву малоповерхової забудови, відповідно надання у власність земельної ділянки на цій території можливе виключно для містобудівних потреб, а не для індивідуального садівництва, як вважає позивач
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК) передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно частини першої статті 122 ЗК сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до пункту «в» частини третьої статті 116 ЗК безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара (пункт «в» частини першої статті 121 ЗК).
За змістом пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства громадянам передаються у власність та надаються у користування землі сільськогосподарського призначення.
Частиною шостою статті 118 ЗК визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Відповідно до частини сьомої цієї статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що громадянин із  земель сільськогосподарського призначення комунальної власності має право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення садівництва. Для цього він подає до відповідної сільської, селищної, міської ради клопотання, за результатами якого у місячний строк рада дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. При цьому, однією із підстав для відмови у наданні такого дозволу є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів.
Як зазначалося, позивач звертався до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, проте отримав відмову, яка мотивована невідповідністю земельної ділянки генеральному плану міста Сміла.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.
Пункти "а" та "б" частини першої статті 19 ЗК за основним цільовим призначенням поділяються виокремлюють, окрім інших, землі сільськогосподарського призначення та землі житлової та громадської забудови.
Як вбачається з наданого відповідачем викопіювання з генерального плану забудови міста Сміла, спірна земельна ділянка відноситься до території резерву малоповерхової забудови, а тому вона не відноситься до земель сільськогосподарського призначення та не може використовуватися для ведення садівництва.
Таким чином, відповідач прийняв правильне рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки у зв`язку із невідповідністю намірів її використання вимогам затвердженої містобудівної документації - генерального плану забудови міста Сміла.
У свою чергу, довідки територіальних управлінь Держгеокадастру, у яких наведено інформацію про категорію та призначення земельних ділянок, не є містобудівною документацією, а тому відповідність намірів використання земельної ділянки інформації, наведеній у таких довідках, не свідчить про відсутність підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою у зв`язку із її невідповідністю земельної ділянки вимогам затвердженої містобудівної документації. З огляду на це, колегія суддів відхиляє посилання позивача на довідку Міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Сміла Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 04.12.2017 № 2216/179-17.
Щодо посилання суду першої інстанції на відсутність плану зонування або детального плану території, то колегія суддів звертає увагу, що посилання на ці обставини міститься лише у мотивувальній частині оскаржуваного рішення відповідача, проте підставною для відмови води не значяться.
Крім того, положення частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняють саме передачу (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб. Водночас, будь-яких обмежень чи заборон у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою у зв`язку із відсутністю плану зонування або детального плану території наведена чи будь-яка інша норма чинного законодавства не передбачає.
Таким чином, посилання суду першої інстанції на частину третю статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та на відсутність плану зонування або детального плану території є помилковим. Водночас, помилковість таких висновків суду, не вплинуло на правильність відмови у задоволенні позову з підстав, наведених вище.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову, проте з помилкових мотивів.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року в мотивувальній частині.
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких

Суддя          І.В. Федотов