П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
27 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/7534/19	
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
при секретарі – Пальоній І.М., 
за участю: апелянта - ОСОБА_1 , його адвоката – Назарової Анни Сергіївни, представників відповідача – Лисого Сергія Олександровича та Левенець Анатолія Васильовича, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі ГУНП) про визнання протиправним рішення відповідача щодо відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про внесення змін до наказу начальника ГУНП №352 о/c від 20 березня 2019 року в частині зміни підстав звільнення зі служби в поліції з п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) на п.2 ч.1 ст.77 вказаного закону (через хворобу) та відмови у видачі одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності; зобов`язання ГУНП внести зміни до вказаного наказу в частині зміни підстав звільнення зі служби в поліції з п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) на п.2 ч.1 ст.77 вказаного закону (через хворобу) та призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до п.3 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» в розмірі 250 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року.
В обґрунтування позову було зазначено, що наказом начальника ГУНП від 20 березня 2019 року №352о/c позивача з 22 березня 2019 року було звільнено зі служби в поліції з посади заступника начальника відділу поліції – начальника відділу кримінальної поліції Суворовського відділу поліції в м. Одесі ГУНП, за власним бажанням за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі власного рапорту від 12 березня 2019 року. 17 квітня 2019 року, у зв`язку із отриманою при виконанні службових обов`язків травмою, ОСОБА_1 була присвоєна ІІІ група інвалідності. Позивач вважає, що встановлення йому ІІІ групи інвалідності у зв`язку із отриманою при виконанні службових обов`язків травмою має наслідком внесення змін до наказу №352 о/c від 20 березня 2019 року в частині зміни підстав звільнення зі служби в поліції, а саме через хворобу (п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»), та надає йому право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до п.3 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» в розмірі 250 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року в позові відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 08 серпня 2002 року по 22 березня 2019 рік проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 16 серпня 2018 року був прийнятий на службу до поліції на посаду старшого дільничного офіцеру поліції сектору превенції Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП, що підтверджується копією наказу №1442 о/c від 25 вересня 2018 року (а.с.13).
12 березня 2019 року (вх.№ 1216 від 15 березня 2019 року) позивачем було подано рапорт про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням з 22 березня 2019 року, у якому він зазначив, що рішення ним прийнято остаточно та на звільненні наполягає (а.с.52).
На підставі вищевказаного рапорту позивача 22 березня 2019 року було звільнено зі служби в поліції з посади заступника начальника відділу поліції – начальника відділу кримінальної поліції Суворовського відділу поліції в місті Одесі ГУНП, за власним бажанням за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», що підтверджується витягом із наказу від 20 березня 2019 року № 352 о/с (а.с.14).
В подальшому, 17 квітня 2019 року, у зв`язку із отриманою при виконанні службових обов`язків травмою, ОСОБА_1 була присвоєна ІІІ група інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 238400 (а.с. 22).
Відповідно до довідки про результати визначення застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 10 ААА №128352 від 22 квітня 2019 року ступень втрати професійної працездатності ОСОБА_1 складає 40% (а.с. 23).
Позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до наказу №352 о/c від 20 березня 2019 року в частині підстав звільнення, вказавши, що його звільнено за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу). Крім того, позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності (а.с.25-27). 
Листом від 22 листопада 2019 року №9/І-1937 позивачу було відмовлено у задоволенні заяви про внесення змін до наказу ГУНП від 20 березня 2019 року №352 о/с в частині звільнення зі служби та виплати одноразової допомоги (а.с.29).
Відмова у внесенні змін до вказаного наказу в частині звільнення зі служби та виплати одноразової допомоги і стала підставою для звернення з даним позовом до суду.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось внаслідок реалізації його рапорту про звільнення за власним бажанням. З огляду на зазначене суд вважав, що причинно-наслідковий зв`язок між звільненням позивача зі служби та подальшим встановленням йому інвалідності відсутній, що виключає його право на отримання одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності. 
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Відповідно до статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Частиною 1 статті 77 Закону встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:
1) у зв`язку із закінченням строку контракту;
2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;
3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;
4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;
5) через службову невідповідність;
6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;
7) за власним бажанням;
8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);
9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;
10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення;
11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Відповідно до ч.2, 3 ст.77 Закону днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
З матеріалів справи вбачається та учасниками справи не заперечується, що позивачем 12 березня 2019 року (вх. № 1216 від 15 березня 2019 року) подано рапорт про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням з 22 березня 2019 року, у якому зазначено, що ОСОБА_1 рішення прийнято остаточно та на звільненні наполягає. Вказаний рапорт було реалізовано шляхом видання наказу від 20 березня 2019 року № 352 о/с про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням за п.7 ч.1 ст.77 Закону (а.с. 14).
Позивачем у період з 12 березня 2019 року по 20 березня 2019 року не було вчинено дій щодо відкликання свого рапорту, а наказ від 20 березня 2019 року № 352 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 не був оскаржений та скасований.
Таким чином, видання наказу від 20 березня 2019 року №352 о/с було наслідком реалізації власного волевиявлення позивача щодо припинення служби у поліції.
Крім того, п.2 ч. 1 ст.77 Закону передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до довідки ДУ «ТМО МВС по Одеській області» № 376/2 медична (військово-лікарська) комісія встановила, що ОСОБА_1 придатний до служби в поліції, непридатний до служби на посаді (а.с. 21). 
Таким чином, позивачем не надано суду належних доказів про свою непридатність до служби в поліції, як того вимагає п.2 ч.1 ст.77 Закону, станом на момент його звільнення.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у зміні підстави звільнення, що визначена у наказі від 20 березня 2019 року № 352 о/с, не допустив порушень вимог чинного законодавства.
Стосовно права позивача на отримання одноразової грошової допомоги колегія суддів зазначає наступне.
Як слідує зі змісту приписів ч.1,2 ст.97 Закону одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі:
1) загибелі поліцейського, що настала внаслідок протиправних дій третіх осіб, або під час учинення дій, спрямованих на рятування життя людей або усунення загрози їхньому життю, чи в ході участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті поліцейського внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин;
2) смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції;
3) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;
4) визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;
5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності;
6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.
Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.
Підпунктом «в» п.3 ч.1 ст.99 Закону визначено розмір одноразової грошової допомоги поліцейським внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності, IIІ групи - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.
Відповідно до статей 97 - 101 Закону та з метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського наказом Міністерства внутрішніх справ України 11 січня 2016 року затверджено відповідний «Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського» №4, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за №163/28293 та який, в свою чергу, безпосередньо визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.
Відповідно до довідки серії 12ААБ №238400 позивачу встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків.
З п.3 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» вбачається, що одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції та призначається протягом 6 (шести) місяців після звільнення з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.
Отже, однією з визначальних умов для призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до п.3 ч.1 ст.97 Закону є обов`язкова наявність причини звільнення особи з поліції – внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції та за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.
Однак, позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України (за власним бажанням), а ІІІ група інвалідності встановлена внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, однак, не пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, тому у відповідача відсутні підстави для призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.
При цьому, посилання апелянта на те, що звільнення його з органів поліції «за власним бажанням» фактично позбавляє його права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності, що пов`язана з проходженням служби в органах поліції, колегія суддів відхиляє, оскільки зміст ч.1 ст.97 Закону вказує на вичерпний перелік випадків, за яких виникає право на виплату одноразової грошової допомоги. 
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах вже неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 19 вересня 2018 року (у справі №373/1188/16-а), від 20 вересня 2018 року (у справі №296/9456/16-а), від 01 листопада 2018 року (у справі 822/3788/17), від 22 січня 2019 року (у справі №2340/2663/18) та від 20 березня 2019 року (у справі №823/1924/18). 
Таким чином, враховуючи вказані вище обставини та вимоги п.3 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію», колегія суддів, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що оскільки на даний час позивач звільнений з органів поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону згідно наказу начальника ГУНП 20 березня 2019 року № 352 о/с, у нього відсутні законні підстави як для отримання спірної одноразової грошової допомоги, так і для задоволення позовних вимог. 
Тому, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що спірні позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішенні, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 28 травня 2020 року.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.