ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/6548/19	
(суддя Голобутовський Р.З., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
 розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною  скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у справі №160/6548/19 за позовом   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради  про скасування рішення, зобов`язання вчинити  певні дії,-

                                                                  ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12 липня 2019 року звернулися до суду з позовом до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, згідно з яким просять:
- визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07.06.2019 року про зняття ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради внести дані про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 до реєстру територіальної громади;
- визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07.06.2019 року про зняття ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради внести дані про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 до реєстру територіальної громади.          
Позов обґрунтовано тим, що державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_3 , вчинивши дії щодо зняття з реєстрації місця проживання позивачів діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені чинним законодавством, зокрема, ч.ч. 26, 27 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання», ст. 7 Закону України «Про свободу пересувань та вільний вибір місця проживання в Україні», з огляду на що, рішення від 07.06.2019 року про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 значиться ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на що державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Чуб А.Л. приймаючи рішення щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та керуючись даними, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а відповідно діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_2 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
У квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 зареєстрована з 16.10.2006 року, а ОСОБА_1 – з 28.08.2006 року.
25.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Вдовіною Л.Л. було здійснено запис про право власності № 17759232 від 25.11.2016 року 17:45:25 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 за новим власником – ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.19).
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2018 року у цивільній справі № 203/101/18, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л., індексний номер: 32670063 від 01.12.2016 року 15:26:30, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (номер запису про право власності 17759232, дата та час державної реєстрації – 25.11.2016 року, 17:45:25).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.02.2019 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2018 року у цивільній справі № 203/101/18 залишено без змін.
07.06.2018 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Чуб А.Л. були прийняті рішення про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується довідками № 7273 та № 7274 від 07.06.2019 року про зняття з реєстрації місця проживання (а.с.24, 25).
Підставою зняття з реєстрації місця проживання позивачів зазначено «відчуження нерухомого майна».
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР кожна фізична  або  юридична  особа  має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 статті 15 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України, в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Так, частиною другою статті 2  Кодекс адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В свою чергу пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до положень статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
          Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" (заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)".
Вирішуючи цей спір по суті, суд першої інстанцій виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Разом з тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.  
Позивачі звернулися з цим позовом щодо зобов`язання відповідача вчинити дії щодо їх реєстрації за адресою АДРЕСА_4 , де вони мали право на проживання  раніше.
Отже, предметом спірних правовідносин є захист прав на проживання позивачів в  квартирі, розташованій за адресою АДРЕСА_4 , а також захист права власності ОСОБА_2 на цю квартиру.
Таким чином, вимоги до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради випливають зі спору щодо майнового права на  цю квартиру та права на проживання в ній. Таким чином, спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами ЦПК України.
Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивачів не здійснює, а є органом, якій виконує свої обов`язки щодо реєстрації місця проживання у відношеннях з власником майна.
У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2139цс15, від 02.03.2016 у справі № 6-14цс16. Ця правова позиція кореспондуюється з правовими висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 826/13571/17 та від 16.05.2018 у справі №337/2535/17.
З огляду на вказане та враховуючи суть спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказаний спір не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів, як наслідок суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку адміністративного судочинства у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям постанови про закриття провадження у справі.
Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у справі №160/6548/19 - скасувати та прийняти нову постанову, якою провадження у справі №160/6548/19 - закрити. 
Роз`яснити позивачам право на звернення до суду з цим позовом в порядку цивільного судочинства.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 16 червня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко