Дата документу 06.04.2020 Справа № 310/803/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №310/803/19            Головуючий у 1 інстанції Білоусова О.М.
Провадження № 22-ц/807/1016/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
06 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18  грудня 2019 року у справі за позовом   ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами.
В обґрунтування позову зазначала, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 з 15.08.2008 року. 
У шлюбі у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.10.2010 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 400 грн. 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25.07.2018 року був змінений розмір та спосіб стягнення аліментів - з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі ј частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.
Дитина проживає разом з нею та є інвалідом з дитинства, хворіє на рідкісне захворіння - туберозний склероз (хвороба Бурневілля), що проявляється у симптоматичній епілепсії, синдромі Веста, грубою затримкою психо-мовного розвитку, перебуває на обліку у лікаря-невролога, тощо. Слів та речень не вимовляє, мовні інструкції не виконує, себе не обслуговує, ложку та виделку не бере, до туалету не проситься. Жує, глитає, ходе самостійно. На шкірі обличчя аденоми сальних залоз, пігменти з багровим відтінком, на шкірі лобу, спини, в області ніг. Тому дитина потребує постійного стороннього догляду, не може у повній мірі себе обслуговувати, потребує лікування, спеціальних засобів, ортопедичному взутті, підгузків (памперсів), тощо.
Відповідно до індивідуальної програми реабілітації дитини інваліда № 14.6 від 22.03.2017 року на період часу з 2017 по 2019 рік дитина потребує памперсів (підгузків) у кількості 2 штук на добу. На безоплатній основі позивач їх не отримує, тому доводиться їх купувати.
Витрати на день на придбання одного підгузка для дитини у середньому складає 16,69 грн. Просить стягнути з відповідача вартість половини витрат на підгузки за рік в сумі 6091,85 грн.
Також зазначила, що згідно виписки з історії хвороби № 98 від 22.01.2015 року, консультаційних висновків спеціаліста, виписки з медичної картки амбулаторного хворого, листа КУ БТМО, дитина повинна постійно приймати: лікарський засіб «Сабріл» по одній таблетці три рази на день, вартість якого складає 1700 грн. за 100 таблеток; лікарський засіб «Кеппра» 2 рази на день по дві таблетки, вартість якого складає 966,10 грн., у зв`язку з чим просить стягувати з відповідача 1711,77 грн. щомісяця на придбання ліків за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року.
Посилаючись на вищевикладене, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 6091,85 грн. за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року, в розмірі 1 711,77 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року, витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 6091,85 грн. за період з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1609,12 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р.
В задоволені іншої частини позову - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 768, 40 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на безоплатне забезпечення дитини-інваліда, хоча це її прямий обов`язок, вона повинна була діяти в інтересах дитини і якщо б їй відмовили в наданні відповідних медичних засобів та ліків на безоплатній основі, то звертатися вона повинна була до органів місцевого самоврядування про відшкодування витрачених коштів.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 13 лютого 2020 року, в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу.
ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
ОСОБА_1 надав суду відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якому просить задовольнити його вимоги викладені в апеляційній скарзі. Крім того у відповіді на відзив ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 ставить питання про витребування з КУ «Бердянський психоневрологічний диспансер» інформацію про призначене ОСОБА_3 лікування та надані на безоплатній основі ліки. З метою забезпечення доказів витребувати з Бердянського управління ГУ ДПС у Запорізькій області інформацію про доходи позивача за 2018-2019 року.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" та ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до ст. 181 СК України.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.08.2008 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача та відповідача народилася донька - ОСОБА_3 . 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 жовтня 2010 року шлюб між сторонами розірваний. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 400 грн.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2008 року змінено розмір та спосіб стягнення аліментів, який стягується на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 жовтня 2010 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі стягнення у твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн. на стягнення у частці від заробітку (доходу) у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.
Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачем.
ОСОБА_3 перебуває на обліку у лікаря-невролога дитячого амбулаторно-консультативної поліклініки КУ БМР «Бердянське ТМО» з діагнозом: Q.85 Туберозний склероз симптоматична епілепсія фармакоризистентна. Грубий когнітивний дефіцит. ОСОБА_3 є дитиною-інвалідом з 20.04.2011 року. Підгрупа А встановлена в 2015 році. Ця хвороба відноситься до Переліку рідкісних (орфанних) захворювань, що призводять до скорочення тривалості життя хворих або їх інвалідизації та для яких існують визнані методи лікування, який затв. Наказом Міністерства охорони здоров`я України  від 27.10.2014 № 778 і є рідкісною природженою вадою розвитку, деформації та хромосомної аномалії.
ОСОБА_3 потребує стороннього догляду. Має особливості розвитку у зв`язку з хворобою: слова і фрази не вимовляє, мовні інструкції не виконує, на звернену мову не реагує, чашку, ложку не бере, самостійний навик ходіння в туалет відсутній. Себе не обслуговує.
Встановлено, що реабілітаційні та лікувальні заходи стосовно ОСОБА_3 проводяться згідно з індивідуальною програмою реабілітації дитини-інваліда.
ОСОБА_3 потребує додаткових заходів та засобів для догляду: памперси - 2 шт. на добу протягом 2017-2019 років.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що для дитини життєво необхідна протисудомна терапія: сабріл - таблетка 500 мг 3 р. в день постійно; Кеппра т.500 мг 1000 мг 2 р. в день постійно (а.с. 17, 22).
Згідно листа Управління праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради від 09.01.2019 № 258 забезпечення виробами медичного призначення (підгузниками) дитини з інвалідністю ОСОБА_3 у лікувальному закладі на протязі 2015-2018 років не було здійснено, у зв`язку з відсутністю необхідного типу медичного засобу, ОСОБА_2 памперси (підгузки) на безоплатній основі не отримувала.
Відповідно до накладних та товарних чеків витрати на придбання памперсів (підгузків) для дитини на рік становлять 12183,70 грн.(16,69*2=33,38*365=12183,70). 
Судом вірно встановлено, що вартість половини витрат на підгузки на рік становить 6091,85 грн. (12183,70:2=6091,85). 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Відповідно до п. 15 ст. З Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, наявність у позивача видаткових накладних підтверджує факт оплати та придбання цих товарів і перехід права власності на них від продавця до покупця.
Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 приймала та має приймати лікарський засіб «Сабріл» три рази на день таблетка 500 мг 3 р. в день, вартістю 1700 грн. за 100 таблеток, тобто вартість однієї таблетки складає 17 грн., добова вартість препарату - 51 грн., а річна - 18156 грн. (356*51=18156). 
Половина вартості препарату на місяць становить 756,50 грн. (18156:2=9078; 9078:12=756,50).
Кожного дня, постійно ОСОБА_3 приймала та має приймати лікарський засіб Кеппра т.500 мг 1000 мг 2 р. в день, вартістю 862 грн. за 60 таблеток, вартість однієї таблетки - 14,37 грн., добова вартість препарату складає 57,48 грн., а річна 20462,88 грн. (356*57,48=20462,88). 
Половина вартості препарату на місяць складає 852,62 грн. (20462,88:2=10231,44; 10231,44 :12=852,62).
Таким чином позовні вимоги і в цій частині знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, що ліки не приймалися дитиною і позивачем не доведено їх придбання, так як це спростовується вищевказаними доказами по справі, оскільки ліки призначалися на постійній основі, є відповідна медична документація, яка підтверджує їх призначення, постійне вживання, дитина їх приймала кожний день та регулярно. Вживання ліків підтверджується листом КУ БМР «Бердянське ТМО» від 17.05.2018 за № 1298.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що витрати на підгузки не підтверджуються доказами по справі, оскільки в матеріалах справи містяться видаткові накладні щодо придбання підгузків.
За приписами ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з хворобою дитини. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.
Відповідно до ч.2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1489цс17 вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати.
Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим та підтверджуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.
Згідно роз`яснень п.п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №6 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягти лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним із батьків на утримання дитини (аліментів).
В силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України розмір понесених додаткових витрат на дитину має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.
Враховуючи приписи Конвенції про права дитини, принцип забезпечення найкращих інтересів дитині, норми Сімейного кодексу України дозволяють стягувати як фактично понесені додаткові витрати на дитину, так і передбачають можливість стягнення додаткових витрат наперед, у тому числі періодично.                                     
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 не працює та позбавлена можливості працевлаштуватися, оскільки за медичними показниками дитина ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду.
Відповідач є здоровим та працездатним, інших дітей чи непрацездатних батьків, дружини та утриманців не має.
Статтею 141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Скаржником не надано жодного доказу на підтвердження скрутного матеріального становища, відсутності доходів, наявності інших обставин, що мають істотне значення для відступлення від принципу рівності у здійснені утримання спільної дитини та зменшення частки його участі у здійснені додаткових витрат на дитину.
Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що 1/2 частка понесених позивачем витрат на лікування дитини у сумі 6091,85 грн. підлягає компенсації за рахунок відповідача, оскільки понесені позивачем витрати підтвердженні належними та допустимими доказами у розумінні статті 76 ЦПК України.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на безоплатне забезпечення дитини-інваліда, тому стягнення з нього додаткових витрат на дитину є безпідставним.
Колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи апеляційної скарги, оскільки дитина на безоплатній основі ліки не отримує.
Згідно ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» зазначено, що особи з інвалідністю, які отримують пенсію, що не перевищує мінімального розміру пенсії, або державну соціальну допомогу, призначену замість пенсії, діти з інвалідністю мають право на безплатне придбання лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування.
Особи з інвалідністю першої і другої груп мають право при амбулаторному лікуванні на придбання лікарських засобів за рецептами лікарів з оплатою 50 відсотків їх вартості.
Разом з тим, статтею ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що порядок та умови забезпечення осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю лікарськими, технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, санаторно-курортними путівками, автомобілями, а також переліки технічних та інших засобів реабілітації і виробів медичного призначення визначає Кабінет Міністрів України.
Згідно п. 1 Постанови КМУ від 17 серпня 1998 р. № 1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» встановлено, що безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування провадиться групам населення та за категоріями захворювань згідно з додатками 1 і 2.
Відповідно до додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів України від   17   серпня   1998   р.   №   1303   Перелік  категорій   захворювань,   у  разі амбулаторного лікування яких лікарські засоби відпускаються безоплатно, туберозний склероз не входить до переліку за яким лікарські засоби відпускаються безоплатно.
Згідно до п. 1 Постанови КМУ від 9 листопада 2016 р. № 863 до 01.04.2019 «Про запровадження відшкодування вартості лікарських засобів», який діяв до 01.04.2019 року встановлено, що запровадження відшкодування вартості лікарських засобів під час амбулаторного лікування тільки осіб, що страждають на серцево-судинні захворювання, цукровий діабет II типу, бронхіальну астму, за переліком міжнародних непатентованих назв лікарських засобів згідно з додатком.
Постановою КМУ «Деякі питання реімбурсації лікарських засобів» затверджений від 27 лютого 2019 р. № 135 був затв. Порядок реімбурсації лікарських засобів.
Вказаний Порядок визначає механізм повного або часткового відшкодування вартості (реімбурсації) лікарських засобів суб`єктам господарювання, які провадять господарську діяльність на підставі ліцензії на провадження господарської діяльності з роздрібної торгівлі лікарськими засобами.
Відповідно до п. 3 цього порядку реімбурсація лікарських засобів здійснюється тільки для лікування в амбулаторних умовах серцево-судинних захворювань, цукрового діабету II типу та бронхіальної астми.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що механізм безоплатного отримання ліків для лікування цієї хвороби не реалізований.
Заперечуючи проти додаткових витрат на дитину та не визнаючи їх, скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що дитина не потребує вказаних ліків та доказів того, що дитина не приймала ліків.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Окрім цього, п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено обов`язок учасника справи подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Аналогічні положення містяться у ч. 5 статті 177 ЦПК України.
Відповідно до положень статті 13 ЦПК України року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Тобто, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх  вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція про захист прав та основоположних свобод, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38). Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України (справа «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.)
Цей принцип запроваджено і статтею 12 ЦПК, де прямо зазначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
З огляду на вищенаведене, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді: