ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/204/20 Справа № 0417/2-367/2012 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мороз В.П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.,
при секретарі         -        Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року 
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Публічне акціонерне товариство “Райффайзен Банк Аваль” в особі: Дніпропетровської обласної дирекції про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:
В серпні 2011 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Публічне акціонерне товариство “Райффайзен Банк Аваль” в особі: Дніпропетровської обласної дирекції про поділ майна подружжя .
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Публічне акціонерне товариство “Райффайзен Банк Аваль” в особі: Дніпропетровської обласної дирекції про поділ майна подружжя — задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині за кожним на автомобіль Renault Megane, державний номер НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати пропорційно задоволеним вимогам по справі у розмірі 173,35 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  в інтересах неповнолітніх:  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року по цивільній справі №0417/2-367/2012/05 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Публічне акціонерне товариство “Райффайзен Банк Аваль” в особі: Дніпропетровської обласної дирекції про поділ майна подружжя та винести рішення яким визначити розподіл за позивачкою в розмірі 3/4 частини, за відповідачем 1/4 частин.
У відзивів ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року просить відмовити ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року та рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 09 серпня 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що Індустріальним ВДРАЦС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області, зроблено актовий запис № 555. 
Як вбачається з матеріалів справи, від вказаного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей — ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       За рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано.
       За час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі — продажу від 02 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Петрушевською І.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 4032. Вказана квартира належить на праві власності та зареєстрована в БТІ за відповідачем ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно No 11395200 від 01.08.2006 року.
       Також сторонами було придбано автомобіль Renault Megane, д/н НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 13.10.2004 року.
       Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
       Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
       А тому, існують всі підстави для визнання за кожним із сторін по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 та по 1/2 частині на автомобіль Renault Megane, державний номер НОМЕР_2 .
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Renault Megane, державний номер НОМЕР_2 були придбані в період шлюбу за спільні кошти та сумісними силами подружжя, тому є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу в рівних частках.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що під час розгляду справи не було враховано права та інтереси інших осіб, а саме інтереси неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Частиною 2 зазначеної норми передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї на час розгляду справи до моменту оголошення рішення по справі у першій інстанції. Частина 3 цієї ж норми матеріального закону передбачає можливість за рішенням суду збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
       Таким чином, звертаючись до суду із вимогою про відступлення від засад рівності часток, позивач повинна була довести суду наявність обставин, що мають істотне значення, або обставину того, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Такий висновок суду ґрунтується на вимогах ч.1 ст.12 ЦПК України згідно якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень ст.ст.76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       В даному випадку сторона позивача не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення.
       Посилання апелянта, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянтом не надано доказів на підтвердження наведених обставин.
Крім того, посилання на те, що отриманих аліментів за рішенням суду не вистачає на утримання неповнолітніх дітей не є підставою для зменшення частки ОСОБА_4 у спільному майні подружжя. Інших належних доказів суду надано не було.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат. 
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича