22-ц/804/1283/20 
                                                                                221/4821/19 

П О С Т А Н О В А
І м е н е м    У к р а ї н и

07 травня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.
          суддів:            Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.       
сторони:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;
відповідач – ОСОБА_1 ; 
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Маріуполі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 27 січня 2020 року, постановлене у складі судді Мохова Є.І., -
в с т а н о в и в:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 22 грудня 2007 року. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором станом на 30 квітня 2019 року у розмірі 125 309,09 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 13 680,87 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом з 22 грудня 2007 року по 30 липня 2017 року у розмірі 111 628,22 грн. та судовий збір у розмірі 1921,00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватбанк, надав відповідачу кредит у розмірі 13 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.  Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 30  квітня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 125 309,09 грн., яку позивач просив стягнути.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 27 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 грудня 2007 року за тілом кредиту в сумі 13 680,87 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, що у позивача наявні підстави для стягнення з відповідача суми непогашеного тіла кредиту, які останнім було отримано на підставі кредитного договору. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів, суд виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Надходження апеляційної скарги до апеляційної інстанції та її короткий зміст
04 березня 2020 року на адресу суду надійшла справа з апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк». 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження. У задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог,  в іншій частині рішення залишити без змін. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат. 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскільки сторони узгодили розмір відсоткової ставки в тексті підписаної відповідачем анкети-заяви, суд належним чином не дослідив даний доказ, тому правових підстав відмовляти у стягненні відсотків у суду не було.

Аргументи учасників справи
Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

2.Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст.369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту сторонами не оскаржується, тому в цій частині відповідно до ст.367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.   
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
Судом встановлено, що 22 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 13700,00 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Також у анкеті-заяві сторони погодили, що базова процентна ставка по кредиту становить 3% щомісячно на залишок заборгованості, комісія – 0. У випадку порушення позичальником строків платежів за будь-яких грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.
22 грудня 2007 року позичальнику ОСОБА_1 видана платіжна картка № НОМЕР_1 та відкрито рахунок.
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», долученої до апеляційної скарги, на підставі укладеного договору ОСОБА_1 були надані кредитні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 07 листопада 2007 року, з терміном дії до листопада 2011 року; № 4149****2067 – 05 січня 2012 року з терміном дії до січня 2014 року; №5168****2946 – 23 січня 2014 року з терміном дії до жовтня 2017 року.
Згідно виписки про рух коштів по рахунку (основна картка № НОМЕР_1 )  відповідач ОСОБА_1 активно користувався наданими йому кредитними картками (зняття кредитних коштів через банкомат, оплата товарів, поповнення рахунку тощо) до липня 2016 року.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 20 квітня 2019 року становить 125 309,09 грн., з яких: 13680,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 111 628,22 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитними коштами за період з 22 грудня 2007 року по 30 липня 2017 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розроблюються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений». 
Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.
У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.
Конструкція договору приєднання, викладена у ч.1 ст.634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.
У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.
Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені  в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Визначальним у даній категорії справ є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Умови і правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису позичальника.
Разом з тим, з наданої апеляційному суду копії анкети-заяви належної якості вбачається, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами на рівні базової процентної ставки 3% щомісячно на залишок заборгованості.
Проте, визначений позивачем розмір заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 111 628,22 грн. суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді. Із розрахунку вбачається, що позивачем відсотки нараховувались як у передбаченому договором розмірі (3%), так і у підвищеному розмірі 3,6% щомісячно.
Враховуючи, що на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил ст.1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про  збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку, доказів дотримання вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки не надав, вимоги про стягнення заборгованості по процентам в межах заявлених вимог за період з 22 грудня 2007 року по 30 липня 2017 року підлягають частковому задоволенню, виходячи з відсоткової ставки 3% щомісячно, у розмірі 20 756,94 грн. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на наведене, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до положень ст.376 ЦПК України  в частині відмови у задоволенні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по процентам за користування кредитом  у розмірі  20 756,94 грн.

Розподіл судових витрат
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної  інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи  наведене, судові витрати сплачені у цій справі підлягають перерозподілу.
Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, то розмір сплаченого при зверненні до суду першої інстанції судового збору в сумі 1921,00 грн.  підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 527,89 грн. 
Апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений позивачем судовий збір у сумі 2881,50 грн. за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача також пропорційно в розмірі 537,11 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:
   
Апеляційну  скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 27 січня 2020 року про відмову у задоволені позову про стягнення процентів та розподіл судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 21 грудня 2000 року, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 грудня 2007 року по процентам за користування кредитом у розмірі 20 756 (двадцять тисяч сімсот п`ятдесят шість) грн. 94 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 21 грудня 2000 року, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) витрати по сплаті судового збору  у розмірі 1065 (одна тисяча шістдесят п`ять) грн.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складено 07 травня 2020 року.

Головуючий                                                                                                      І.П. Мироненко 
Судді:                                                                                                               В.М. Барков  
                                                                                                                          Є.Є. Мальцева