Справа № 442/2986/19                                Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2785/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б. 
Категорія:3

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        03 березня 2020 року                                                        м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Струс Л.Б.,
суддів Левика Я.А., Шандри М.М.
секретар Бадівська О.О.
за участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_5 
на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2019 року в складі судді Крамар О.В.
у справі        
за позовом  ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , Орган опіки і піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання права власності,-
ВСТАНОВИВ: 

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову  ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , Орган опіки і піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, про визнання права власності відмовлено.
Рішення суду оскаржила  ОСОБА_5 , подавши апеляційну скаргу. 
Вважає рішення незаконним , та таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Вказує, що під час оформлення спадщини по смерті батька приватний нотаріус Лютик Р.В. рекомендувала звернутись до суду.
Відповідь з нотаріальної контори, в якій чітко вказано , що для вирішення даного спору їй необхідно звернутись до суду, нею було подано на огляд суду першої інстанції, проте суд на вказане уваги не звернув.
Окрім того, представником позивача зверталась увага суду на те, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не заперечують про визнання права власності на Ѕ ідеальну частину майна за ОСОБА_5 . 
Не погоджується з мотивацією суду першої інстанції, що будуть порушені інтереси неповнолітньої ОСОБА_9 
Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в зв`язку з пропуском строку позивачем позовної давності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що батько ОСОБА_5 - ОСОБА_10 14 лютого 2014 року придбав ѕ ід.ч. житлового будинку у АДРЕСА_1 , у ОСОБА_11 ( договір від 14 лютого 2014 року № 870); 15 лютого 2014 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 купив у ОСОБА_11 ј ід.ч. житлового будинку у АДРЕСА_1 . (договір від 15 лютого 2014 року № 871). 24.03.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, ОСОБА_10 уклав шлюб з ОСОБА_12 . Даний будинок був придбаний у шлюбі з ОСОБА_12 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер.
Після його смерті права на спадщину заявила позивач ( ОСОБА_5 ) та ОСОБА_12 , яка мала трьох дітей.
ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 
Після її смерті залишились троє спадкоємців: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - інтереси якої представляє опікун - ОСОБА_7 , яка згідно до рішення опікунської ради від 20.09.2018 року призначена відповідальною за зберігання майна ОСОБА_6 .
Під час оформлення спадщини ОСОБА_5 після смерті батька приватний нотаріус Лютик Р.В. рекомендувала звернутись до суду. За відповіддю приватного Нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р.В. від 22.02.2019 року № 93/02-14 вбачається, що спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_10 є спільним майном подружжя.
Спадкове майно складається з: житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими а позивачем не надано доказів що підтверджували б її позовні вимоги.
Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне. 
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
При вирішенні спорів про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину.
Як закріплено в частині четвертій статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122–125)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).
Згідно п.1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.
Тлумачення статті 51 ЦПК України  свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Втім судом першої інстанції, в порушення статей 51, 189 ЦПК України (не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Встановлено, що ОСОБА_7 є опікуном ОСОБА_6 , та була опікуном ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_12 , що підтверджується витягами з рішення Дрогобицької міської ради.
Як встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 не залучені відповідачами по справі, а мають процесуальний статус третіх осіб.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Встановивши, що особи, прав та інтересів яких щодо спірного майна стосується вказаний позов, мають процесуальний статус – третьої особи, та не є відповідачами за пред`явленим позовом, тобто з`ясувавши, що позов пред`явлено не до усіх належних відповідачів, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
У зв`язку із цим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні вимог, проте з підстав, вказаних у цій постанові.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 – задовольнити частково.               
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2019 – скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , Орган опіки і піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання права власності – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 року.

Головуючий 

Судді