ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 759/10559/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Коротких А.Ю., Федотова І.В.,
при секретарі                    - Казюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна Володимира Володимировича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Телейчук Тетяни Олексіївни та Державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна Володимира Володимировича про скасування постанов,-

ВСТАНОВИЛА:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телейчук Т.О. та Державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна В.В. про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 16 жовтня 2018 року ВП № 40481470, видану державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телейчук Т.О., постанови про відкриття виконавчого провадження від 24 жовтня 2018 року ВП № 57457378, видану державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтун В.В. та постанови про арешт коштів боржника від 14 травня 2019 року ВП № 57457378, видану державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтун В.В.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року справу № 759/10559/19 передано за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року справу № 759/10559/19 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що при поверненні виконавчого документа стягувачу державний виконавець зобов`язаний робити на ньому спеціальну відмітку про залишок нестягнутої суми та про суму стягнутого виконавчого збору. Такий обов`язок, переконання суду першої інстанції, свідчить про те, що при повторному пред`явленні виконавчого документа до виконання необхідно буде стягувати як суму боргу, так і суму виконавчого збору, виходячи саме з цієї суми. Підкреслив, що, таким чином, виконавчий збір має стягуватись лише з суми, яка фактично стягнута. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач - Державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому зазначає, що суд першої інстанції помилково пов`язує стягнення виконавчого збору з реальним стягненням грошових коштів на користь стягувача, оскільки положення частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», встановлюють підставу для стягнення виконавчого збору - повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», з приміткою - якщо виконавчий збір не стягнуто.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обгрунтовує посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління у м. Києві Кузьменко О.В. від 30 жовтня 2013 року відкрито виконавче провадження № 40481470 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом м. Києва 10 лютого 2013 року № 2/2608/3477/12 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно: нежиле приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 69,00 кв.м., що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на праві власності в рівних частках кожному (по 1/2 частини) в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 2 674 505,86 грн.
При цьому, 16 жовтня 2018 року Державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телейчук Т.О. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, відповідно до якої, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий лист Святошинського районного суду м. Києва 10 лютого 2013 року № 2/2608/3477/12 повернуто стягувачу. 
Одночасно, відповідачем винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 16 жовтня 2018 року ВП № 40481470, якою стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 267 450,59 грн.
З матеріалів справи вбачається, що 24 жовтня 2018 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління у м. Києві Палій Ю.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57457378 з примусового виконання постанови від 16 жовтня 2018 року № 40481470, виданої відповідачем 1 про стягнення виконавчого збору в розмірі 267 450,59 грн.
В подальшому виконавче провадження № 57457378 передано для примусового виконання Державному виконавцю Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна В.В., який 14 лютого 2019 року виніс постанову про арешт коштів боржника, якою наклав арешт на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках боржника.
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виконавчий документ виконано не було, реального стягнення грошових коштів не здійснено, а тому у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у постанові від 16 жовтня 2018 року
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.
Так, відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає на виконання приписів закону відповідне рішення та вчиняє дії.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1404-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній до 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно частиною 4 статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що з 28 серпня 2018 року частину 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ змінено, (Законом України № 2475-VIII від 3 липня 2018 року) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості ОСОБА_1 , база обрахунку виконавчого збору змінювалась.
Так, у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Як було встановлено раніше, 16 жовтня 2018 року Державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телейчук Т.О. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, відповідно до якої, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий лист Святошинського районного суду м. Києва 10 лютого 2013 року № 2/2608/3477/12 повернуто стягувачу. Після чого державним виконавцем винесена спірна постанова про стягнення з боржника виконавчого збору.
При цьому, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність ОСОБА_1 , як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.
Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом № 2475-VIII погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів на підставі виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом м. Києва 10 лютого 2013 року № 2/2608/3477/12, колегія вважає, що у Державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Телейчук Т.О. були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 267 450,59 грн.
Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 640/685/19.
У контексті наведеного судова колегія звертає увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року справа № 2540/3203/18.
З огляду на вищевикладене, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII.
Крім того, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Зазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець приймаючи спірну постанову не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.
При цьому, оскільки підставою для відкриття виконавчого провадження від 24 жовтня 2018 у виконавчому провадженні № 57457378 була постанова про стягнення виконавчого збору 16 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні № 40481470, яка, як було встановлено вище, є протиправною, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження від 24 жовтня 2018 у виконавчому провадженні № 57457378 та постанови про арешт коштів боржника від 14 травня 2019 року ВП № 57457378.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна Володимира Володимировича залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

          Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова

Судді                                                                                 А.Ю. Коротких 
                                                                                          
                                                                                                    І.В. Федотов          

Повний текст постанови складено «10» червня 2020 року.