ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 р.	Справа № 440/4774/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, по справі № 440/4774/19
за позовом         ОСОБА_1      
до      Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області                    
про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням  Полтавського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області  про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №162 від 11 листопада 2019 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1  від 08 листопада 2019 року, зареєстровану 08 листопада 2019 року за вхідним номером № 7807/662, про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області  на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 384,20 грн (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок).
Позивач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити оскаржуване рішення. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання   повідомлені своєчасно та належним чином. 
Відповідач  подав клопотання про  проведення судового засідання без його  участі.
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Враховуючи, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині  відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову, в межах розгляду даної апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та постійно проживає на території держави Ізраїль, що підтверджено відміткою у паспорті громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 30 жовтня 2018 року /а.с. 20/.
08 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою про призначення пенсії за віком (вх.№7807/662 від 08 листопада 2019 року) /а.с. 29/.
До заяви ОСОБА_2 додав копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданого 30 жовтня 2018 року, з відміткою про постійне проживання в державі Ізраїль, копії та оригінали трудових книжок ОСОБА_2 від 10 червня 1974 року та від 20 червня 1979 року, копію військового квитка ОСОБА_2 та довідку про заробітну плату АТ по туризму та екскурсіях "Полтаватурист" за 1988-1995 роки №03-04/114 від 27 серпня 2019 року, архівну довідку №02-04/01/1745-л від 30 вересня 2019 року архівного відділу Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області щодо періодів роботи та заробітної плати за період з 1986 року по 1988 рік /а.с.28-29, 31-43/.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №162 від 11 листопада 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком в Україні у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують у встановленому законодавством порядку його особу та місце проживання (реєстрації) в Україні /а.с. 28/. 
Не погодившись з рішенням відповідача №162 від 11 листопада 2019 року та вбачаючи наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити та виплачувати йому пенсію за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  в частині   зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком суд першої інстанції виходив з того, що зазначені вимоги з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідача є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а позовні вимоги про зобов`язання відповідача застосовувати у подальшому положення норми частини третьої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо виплати пенсії за віком у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, є передчасними, а рішення суду не може регулювати відносини на майбутнє та ґрунтуватись на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 40-44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи пенсійного фонду зобов`язані розглядати та перевіряти відповідність поданих для призначення пенсії документів. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Отже, відповідач в рамках наданих повноважень, зобов`язаний розглянути та за необхідності перевірити відповідність поданих для призначення пенсії документів, визначити на їх підставі достатність або відсутність підстав для призначення пенсії.
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем по суті не була розглянута заява позивача про призначення виплати пенсії. 
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком задоволенню не підлягають, оскільки суд не може перебрати на себе функцію пенсійного органу щодо дослідження матеріалів пенсійної справи, яка не була предметом розгляду під час прийняття рішення.
З наведеного вище слідує, що відповідач має виключні повноваження на вирішення питання щодо призначення пенсії.
Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 №16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 №13-рп/2011).
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".
Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).
Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" № 30985/96).
Враховуючи те, що заяви позивача не вирішувалася по суті уповноваженим органом, оскільки не надавалася оцінка документам про вік, стаж та заробітну плату позивача, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань по суті, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
На підставі викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для зобов`язання пенсійного органу вчинити дії по призначенню пенсії. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що вимога позивача в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію з огляду на втручання в дискреційні повноваження останнього, є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає правильнім висновок суду першої інстанції щодо необхідності з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком  з урахуванням висновків суду. 
Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача застосовувати у подальшому положення норми частини третьої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо виплати пенсії за віком у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, оскільки вони є передчасними, а рішення суду не може регулювати відносини на майбутнє та ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
          Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 року по справі № 440/4774/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді 	   	О.В. Присяжнюк    Л.В. Любчич   	

Повний текст постанови складено  14.05.2020 року