УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/5073/19 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 26 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №295/5073/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі – АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2010 року №б/н у сумі 11 704,88 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг  ОСОБА_1 звернувся до банку та підписав анкету-заяву від 28 грудня 2010 року №б/н, згідно з якою отримав кредит у розмірі 3 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 належно не виконує зобов`язання за договором, у зв`язку із чим станом на 18 березня 2019 року утворилася вищевказана заборгованість, яка складається із: тіла кредиту в сумі 2 858,02 грн., простроченого тіла кредиту в сумі 2 323,66 грн., пені за прострочене зобов`язання в сумі 4 589,63 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у сумі 900 грн. та штрафу – 500 грн. (фіксована частина) і 533,57 грн. (процентна складова).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2019 року з ОСОБА_1 на користь банка стягнута заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2010 року №б/н, що утворилася станом на 18 березня 2019 року, в сумі 5 181,68 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Представник ОСОБА_2 в інтересах відповідача подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в задоволеній частині, тобто в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банка тіла кредиту, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту відмовити. Зазначає, що позивач не довів факт надання ОСОБА_1 кредитних коштів. Також наполягає на тому, що відповідач не підписував Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку. Працівники банку відповідача з такими документами не ознайомлювали. Із розрахунків банку не зрозуміло, яким чином виникла заборгованість. Штрафні санкції нараховані банком із 2013 року, а тому із цього часу почався перебіг строку позовної давності щодо основної вимоги. За таких обставин, на стадії апеляційного оскарження заявляє про застосування загального і спеціального строку позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення неустойки.

Позивач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Виходячи із засад диспозитивності, апеляційний суд не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні неустойки (пені та штрафу), оскільки у цій частині воно не оскаржується.

Відповідно до положень ст.367 ЦПК України, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, тобто в частині стягнення тіла кредиту, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку – АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 28 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.11). 

Під час проведення судового засідання у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечив тієї обставини, що особисто підписав анкету-заяву від 28 грудня 2010 року, а також підтвердив той факт, що кредитні кошти він одержував та ними користувався, але їх не повернув. Причину неповернення коштів у сумі 5 181,68 грн., яка складається із тіла кредиту в сумі 2 858,02 грн. та простроченого тіла кредиту в сумі 2 323,66 грн., пояснити не зміг. 

Водночас, у анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден із тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ОСОБА_1 та банком договір про надання банківських послуг. Наголошується на тому, що позичальник ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Має місце у заяві й застереження про те, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомився ОСОБА_1 при погодженні та підписанні ним анкети-заяви, тобто, що ці істотні умови кредитного договору мав на увазі відповідач при вчиненні правочину. Отже, відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно доводили ті обставини, що на момент підписання відповідачем анкети-заяви умови щодо сплати неустойки були саме такими, які зазначені у витягах із Тарифів і Умов та правил, що додані банком до позовної заяви.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явленням вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також приймаючи до уваги, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності факту існування кредитних відносин між позивачем та відповідачем є надуманими та спростовуються обставинами, встановленими судом першої інстанції про те, що відповідач не виконав свої зобов`язання з повернення фактично отриманих грошових коштів, а тому колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимога про стягнення тіла кредиту в сумі 5 181,68 грн. підлягає до задоволення, оскільки ця сума заборгованості за тілом кредиту підтверджується розрахунком банку і відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.

Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша ст.257 ЦК України). До вимоги про стягнення тіла кредиту має застосовуватися загальна позовна давність.

Проте, частина третя ст.267 ЦК України передбачає, що позовна давність може застосовуватися судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Представник відповідача приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, що доводиться, зокрема, протоколом судового засідання від 19 грудня 2019 року, але матеріали справи не містять доказів того, що в суді першої інстанції відповідач або його представник у письмовому або усному вигляді заявляли про застосування до спірних правовідносин інституту позовної давності, а тому підстав для застосування на стадії апеляційного перегляду до вимог про стягнення тіла кредиту загального трирічного строку позовної давності немає, а доводи та вимоги апеляційної скарги з цього приводу суперечать положенням чинного цивільного процесуального законодавства.

За таких обставин, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, з огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскарженій частині не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2019 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 27 квітня 2020 року.