Постанова
Іменем України                                     
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 530/442/17
провадження № 61-15085св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Великопавлівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 листопада 2017 року у складі судді Должко С. Р. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Панченка О. О., Пікуля В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до      ОСОБА_2 про визнання права власності, виселення з житлового приміщення та повернення нерухомого майна в натурі.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померли її батьки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . На час смерті її батьків  вона проживала з ними у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Вказаний будинок станом на 20 вересня 1989 року відносився до колгоспного двору, членами якого були: вона та її батьки, та в силу вимог частини першої статті 120 ЦК Української РСР належав його членам на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до статті 563 ЦК Української РСР, в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу (Розділ VII. Спадкове право). 
Отже, після смерті її батьків (членів колгоспного двору) вона залишилась останнім членом колгоспного двору та є власником усього колгоспного двору.
Вказувала на те, що у належному їй будинку проживав її брат ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_2 її брат помер, а його дружина залишилась поживати у спірному будинку.
У 2016 році їй стало відомо, що рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року у справі № 530/1731/15-ц за ОСОБА_2 визнано право власності на спірний будинок у порядку спадкування за законом. 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2016 року у вказаній справі її апеляційну скаргу задоволено, рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом.
Зазначала, що відповідач набула майно, спірний житловий будинок, без достатньої правової підстави.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок                                          по АДРЕСА_1 , який в цілому складається із: житлового будинку літ. «А-1», сараїв літ. «Б» «в2», літньої кухні літ. «В» і «в», погреба літ. «в1», вбиральні літ. «Г», трубопроводу № 1, воріт огорожі № 2, огорожі № 3, виселити ОСОБА_2 із зазначеного житлового будинку та зобов`язати повернути будинок у натурі.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після померлого чоловіка ОСОБА_5 на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 , який складається із: житлового будинку літ. «А-1», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В» і «в», погреба літ. «в1», сараю літ. «в2», вбиральні літ. «Г», трубопроводу № 1, воріт огорожі № 2, огорожі № 3.
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, із житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області                                     від 30 листопада 2015 року у справі № 530/1731/15-ц за нею визнано право власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування за законом.
26 грудня 2015 року на підставі цього рішення суду за нею зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок. 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2016 року рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року скасовано та відмовлено у задоволенні її позову про визнання права власності у порядку спадкування за законом, у зв`язку з тим, що до участі у розгляді справи не залучено ОСОБА_1 .
Вказувала на те, що станом на 01 липня 1990 року спірний будинок відносився до колгоспного двору й у цьому господарстві не було зареєстрованих осіб. На той час її чоловіку ОСОБА_5 було 15 років і він перебував у дитячому будинку-інтернаті, але він був членом колгоспного двору і те, що він перебував у дитячому будинку-інтернаті, не позбавляло його права на частку у колгоспному дворі.
Отже, після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 членами колгоспного двору залишились їхні діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Оскільки з 1989 році ОСОБА_1 не проживає у спірному будинку, то вона вибула із членів колгоспного двору.
За таких обставин ОСОБА_5 як останній член колгоспного двору став власником всього майна колгоспного двору, а ОСОБА_1 втратила право на майно колгоспного двору.
Згідно з довідкою Великопавлівської сільської ради від 20 жовтня 2015 року спірний житловий будинок належав її чоловіку ОСОБА_5 .
На час смерті її чоловіка вона проживала з ним у спірному будинку, є його єдиним спадкоємцем першої черги спадкування за законом.
У зв`язку з тим, що її чоловік за життя не зареєстрував право власності на спірний будинок, вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на цей будинок.
 
Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 квітня    2017 року позови об`єднано в одне провадження.                                   
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної  інстанцій
 
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області                                     від 27 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими спорудами                      по АДРЕСА_1 , який в цілому складається із: житлового будинку літ. «А-1», сараїв літ. «Б» «в2», літньої кухні літ. «В» і «в», погреба літ. «в1», вбиральні літ. «Г», трубопроводу № 1, воріт огорожі № 2, огорожі № 3, без визначення частки в натурі.
В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування після померлого ОСОБА_5 на 1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , який в цілому складається із: житлового будинку літ. «А-1», сараїв літ. «Б» «в2», літньої кухні літ. «В» і «в», погреба літ. «в1», вбиральні літ. «Г», трубопроводу № 1, воріт огорожі № 2, огорожі № 3, без визначення частки в натурі.
У задоволенні зустрічного позову в іншій частині відмовлено.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що членами колгоспного двору, які не втратили права на частку у його майні до 15 квітня 1991 року ,                                  є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , кожному належить по 1/2 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини спірного будинку, яку прийняла ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги спадкування.
У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, ОСОБА_1  позбавлена можливості оформити право власності на належну їй частину будинку, а ОСОБА_2 - право власності у порядку спадкування після померлого ОСОБА_5 на 1/2 частини спірного будинку, а тому порушене право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає захисту.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У березні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічний позов у повному обсязі та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції,        з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, визнаючи за       ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини спірного житлового будинку, вийшов за межі позовних вимог, самостійно змінив підстави та предмет позову, застосував норми, що регулювали правовий статус колгоспного двору, а правовою підставою позовних вимог останньої були норми спадкового права.
Крім того, ОСОБА_1 з 1989 року не проживає у спірному будинку, припинила ведення колгоспного двору, виїхала на постійне місце проживання до м. Полтави. У 2010 році ОСОБА_1 повернулась до                     с. Велика Павлівка Зіньківського району Полтавської області і придбала інший будинок, у якому і проживає. 
Починаючи з 15 квітня 1991 року (час ведення в дію Закону України «Про власність») до 28 березня 2017 року ОСОБА_1 не вчиняла будь-яких дій для оформлення права власності на спірний будинок. При цьому                ОСОБА_1 знала про те, що у спірному будинку проживає її брат з дружиною та цей будинок згідно із записами у погосподарських книгах належить її брату.
Зазначала, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду з цим позовом,  що є підставою для відмови у позові, про що вона подала до суду першої інстанції відповідну заяву.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з погосподарською книгою № 5 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 станом на 01 липня 1990 року належав до типу колгоспного двору.
 
Указаний житловий будинок належав на праві спільної сумісної власності  членам колгоспного двору, якими були: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їхні неповнолітні діти: ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_1 ) та              ОСОБА_5 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4  померли.
 
Станом на 20 вересня 1989 року у спірному будинку проживала ОСОБА_1 , а неповнолітній ОСОБА_5 перебував у дитячому будинку.
 
У листопаді 1989 року ОСОБА_1 , працевлаштувавшись на роботу в Полтавському автоагрегатному заводі, вибула на постійне місце проживання до м. Полтави та виписалася за місцем прописки - АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_5 , досягнувши повноліття, повернувся жити до спірного будинку вже після 15 квітня 1991 року.
 
06 червня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, після смерті якого відкрилась спадщина.
 
Постановою нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори                    від 16 жовтня 2015 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 як спадкоємиці за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.
 
Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
 
Згідно зі статтею 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх.
 
Відповідно до статті 563 ЦК Української РСР, у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається.
Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу(Розділ VII. Спадкове право).
Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.
Правила цієї статті застосовуються також при спадкоємстві майна в господарстві громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві.
 
Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ з введенням у дію Закону України «Про власність».  
 
Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. 
 
Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанції правильно виходили із того, що членами колгоспного двору, які не втратили права на частку у його майні до 15 квітня 1991 року, були ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яким належать по 1/2 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 втратила право на частку у спірному колгоспному дворі, колегія суддів виходить із такого.
 
У справі, що переглядається, установлено, що у листопаді 1989 року       ОСОБА_1 , працевлаштувавшись на роботу в Полтавському автоагрегатному заводі, вибула на постійне місце проживання у м. Полтаву й виписалась за місцем прописки - АДРЕСА_1 .
 
Оскільки ОСОБА_1 припинила свою участь у колгоспному дворі у листопаді 1989 року, тобто менше ніж за три роки до 15 квітня 1991 року, то право на частку у спірному колгоспному дворі на час набрання чинності Законом України «Про власність» вона не втратила. Неоформлення права власності документально не позбавляє її права на належну їй частку майна.
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності, колегія суддів виходить із такого.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
У справі, що переглядається, установлено, що частка у майні колгоспного двору належить ОСОБА_1 у силу закону.
 
Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який власник може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин відсутні.
 
Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірного житлового будинку.
 
Також суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частини спірного житлового будинку у порядку спадкування за законом.
 
Так, згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.
 
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
У справі, що переглядається, установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилась спадщина у вигляді          1/2 частини спірного будинку, яку прийняла ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги спадкування.
 
Установивши, що ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги спадкування прийняла спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_2  права власності на 1/2 частини спірного будинку.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що спадкодавцю належав увесь будинок, а не 1/2 його частини, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, тобто виходять за межі касаційного оскарження, оскільки касаційний суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк