ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3135/20 Справа № 185/5781/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Варенко О.П.,
суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»
на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 11 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 2 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі. 
Проте, ОСОБА_1 не виконала належним чином умови договору і станом на 31.05.2019 року має заборгованість у розмірі 23 456,47 грн, з яких: 1 655,69 грн - заборгованість за кредитом; 18 507,61 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 700,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 093,16 грн - штраф (процентна складова).
На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та судовий збір. 
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.11.2010 року у сумі 1 655,69 гривень, з яких: 1 655,69 грн - заборгованість за кредитом.
Вирішено питання судових витрат. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при укладені кредитного договору сторони керувалися положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно яких договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору; що відсутність підпису відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифах банку не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами. Позичальник підписала анкету-заяву, ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку.
Зазначає про те, що позивачем надані належні та допустимі докази по справі, в наданому розрахунку заборгованості вказані суми відсотків, неустойки та інших сум, відповідно до умов Кредитного договору. 
Відповідач правом, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористалася.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 11 листопада 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 2 000,00 грн. 
У анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
В анкеті-заяві відсутня інформація щодо визначення розміру базової процентної ставки за кредитом, розміру та порядку нарахування неустойки (пеня, штраф). 
На підставі вказаних анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та самих Умов і правил надання банківських послуг, позивач нарахував відповідачу заборгованість станом на 31.05.2019 року у розмірі 23 456,47 грн, з яких: 1 655,69 грн - заборгованість за кредитом; 18 507,61 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 700,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 093,16 грн - штраф (процентна складова).
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). 
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Згідно з п. 22 ч. 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Таким чином, видача карткових банківських продуктів громадянам підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів», у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Між тим, з анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку вбачається, що в ній не зазначені істотні Умови та правила надання банківських послуг, а саме: базова процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір та порядок нарахування неустойки за порушення виконання умов кредитного договору. Таким чином, банком не дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що при укладені кредитного договору сторони керувалися положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України; що відсутність підпису відповідача в Умовах та правилах надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифах банку не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами, не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, неустойкою (пеня, штраф) за несвоєчасну сплату кредиту та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та у розмірах і порядку нарахування, зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Колегія суддів зауважує, що неможливо також застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як належний доказ погодження сторонами умов договору щодо розміру процентної ставки та неустойки, не можуть бути прийняті у якості належного та достовірного доказу у розумінні ст.ст.77,79 ЦПК України, оскільки з зазначеної довідки вбачається, що вона містить умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в той час як анкета-заява не містить інформації про те, з яким саме тарифним планом відповідач обрала кредитну картку «Універсальна». 
Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що зазначена Довідка є належним доказом, оскільки є складовою частиною кредитного договору, спростовуються змістом анкети-заяви, підписаної сторонами, згідно якої складовими кредитного договору є: Пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифи банку, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/. 
Таким чином, в анкеті-заяві відсутня інформація щодо посилання на Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як таку, що визначає істотні умови договору.
Крім того, згідно зазначеної Довідки про умови кредитування, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом розраховується на підставі базової процентної ставки за договором. При цьому, з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що банк дотримувався умов та застосував процентну ставку не більше 30,00% на рік у період з листопада 2010 року по серпень 2014 року. Починаючи з вересня 2014 року банк в односторонньому порядку поетапно збільшував процентну ставку за кредитом. 
Між тим, процентна ставка є фіксованою та не може змінюватись у сторону її збільшення протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки, без дотримання вищенаведених вимог ст. 1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною. 
Позивачем не надано до суду належних доказів про урегулювання питання щодо збільшення процентної ставки за кредитом шляхом повідомлення про зазначене позичальника.
Враховуючи зазначене, суд позбавлений можливості встановити дійсну заборгованість відповідача за кредитним договором, яка підлягає стягненню.
Також, заявляючи вимоги щодо стягнення процентів та неустойки, позивач посилається на Довідку про умови кредитування, тоді як обґрунтовує їх стягнення на підставі не підписаних відповідачем Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Також колегія суддів не може прийняти до уваги надану банком виписку з рахунку відповідача, оскільки в даній виписці відсутня особиста інформація позичальника, для встановлення особи позичальника, окрім ім`я та прізвища та не зазначено, що дана виписка надана відносно укладеного кредитного договору від 11.11.2010 року, наведені в ній, а також у довідці про видачу картки (а.с.77) та довідці про зміну умов кредитування (а.с.78), номера кредитних карток в анкеті-заяві не зазначено. Тому неможливо встановити, що вказані позивачем докази мають відношення до кредитного договору, укладеного сторонами шляхом підписання анкети-заяви 11.11.2010 року. 
Крім того, рух коштів на картковому рахунку не може бути належним підтвердженням обізнаності відповідача з конкретними Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами Банку, на які посилається позивач як на умови кредитного договору, факту згоди відповідача на них.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 77-79 ЦПК України).
Доводи в апеляційній скарзі позивача про те, що суд першої інстанції не правильно тлумачить та застосовує постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки у справі, рішення якої оскаржується, відповідач як позичальник не заперечувала факт ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки Верховним Судом розглянуто питання щодо формування судової практики застосування норм, які регулюють правовідносини у сфері споживчого кредитування, і в тому числі поширюються на правовідносини, які виникли в даній справі.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - залишити без задоволення. 
Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2019 року - залишити без змін в оскаржуваній частині.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова