Єдиний унікальний номер 243/9834/19 
Номер провадження 22-ц/804/2027/20        

Номер провадження 22-ц/804/2027/20  

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 року                                 Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                                   судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                                   суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

      розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення  
Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 квітня  2020 року (ухваленого під головуванням судді Воронкова Д.В., повний текст судового рішення складено 09 квітня  2020 року) у цивільній справі №243/9834/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»   про стягнення заборгованості по заробітній платі, - 

   В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до  суду   із  вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався  на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем.   17.07.2017 року він був звільнений відповідачем з посади бухгалтера ВП «Ясинуватська дистанція захисних лісонасаджень» у зв`язку із скороченням штату. При звільненні  з ним не було проведено повного розрахунку. 
Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 16351,67 грн.
     Рішенням  Слов`янського міськрайонного суду  від 07 квітня  2020 року позовні вимоги  задоволено: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати    за період з 01.03.2017 року по 17.07.2017 року в сумі  16351,67грн. та вирішено питання щодо судового збору.
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції  та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Зокрема зазначає, що ПАТ «Українська залізниця» як нова юридична особа, статут якої затверджено постановою КМУ від 02.09.2015 р. №735, утворена  згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»  та постанови КМУ від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», 
Донецька та Луганська область  з квітня 2014 року визначені районами проведення антитерористичної операції відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 року №33/6/а
У зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративних будівель виробничих об`єктів ПАТ «Українська залізниця», розташованих на непідконтрольній території зокрема й у місці роботи ОСОБА_1 у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документів підприємства (кадрових, первинних і т.д.)  а також до комп`ютерних баз. За цим фактом за завою відповідача  порушено кримінальне провадження №12017050420000286 за ознаками 341 КК України.
Тому на думку апелянта суд першої інстанції неправомірно не застосував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року до вимог про стягнення заробітної плати. Зазначений документ підтверджує наявність форс-мажорних обставин, які унеможливили перевірку факту виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконання відповідачем свої зобов`язань перед позивачем згідно ст.47, 83, 115, 116 КЗпП України. Зазначене, на думку апелянта свідчить про відсутність його вини у невиконання своїх обов`язків та є підставою відповідно до ст. 617 ЦК України для звільнення від відповідальності за це.

Сам по собі факт звільнення позивача 17.07.2017 року не є підставлю для задоволення позивних вимог, оскільки заробітна плата - це винагорода за фактично виконану роботу, відпрацьований час, який підтверджується зокрема табелями обліку робочого часу.
З 16 березня 2017 року від виробничого підрозділ,у на якому працював позивач, до дирекції у м. Лиман не надходили первинні документи для нарахування та виплати заробітної плати, а тому заборгованість перед позивачем у них відсутня. Крім того надані позивачем розрахунки, за якими обчислюється заробітна плата, не відповідають нормам чинного трудового законодавства.
Надані ж  позивачем на підтвердження розміру заборгованості  по заробітній платі докази не можливо прийняти в якості належних та допустимих, оскільки вони не відповідають вимогам, які встановлені для оформлення офіційних документів, зокрема не містять номеру та дати їх видачі, печатки підприємства, найменування посадових осіб, які їх підписали і т.п.
Відзив на апеляцій скаргу не надійшов.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 16351,67 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна  скарга  не підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував з відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.
Згідно наказу №9339/ДН-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера виробничого підрозділу «Ясинуватська дистанція захисних лісонасаджень» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку  зі скороченням  штату з 17.07.2017 року з виплатою вихідної  допомоги  та компенсації за 25 днів відпустки, про що у трудовій книжці зроблено запис. 
В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм), відповідно до яких нарахована позивачу заробітна плата за  березень 2017 року становить 3561,15 грн., за  квітень 2017 року нараховано 2481,13 грн., за травень 2017 року -    нараховано 650,32  грн.,  за  червень 2017 року  нараховано 812,90  грн., за липень 2017 року -  нараховано 11291,83 грн., в тому числі вихідна допомога в сумі 6297,21 грн. та компенсація за 25 днів відпустки в сумі 4637,00 грн.. 
Правильність  нарахованої суми заробітної плати за березень 2017 року підтверджується долученими до матеріалів справи даними, що містять індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-5.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах,  при звільненні не отримав повного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.
Задовольняючи частково позовні вимоги  про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із розміру заявлених позовних вимог того, а також того що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі та обґрунтовано стягнув на користь позивача  суму заборгованості  з урахуванням компенсації за 25 днів відпустки та вихідної  допомоги, врахував виплату позивачу частини заробітної плати за березень 2017 року.
Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем  розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів та трудової книжки.  Зазначені розрахунки нічим не спростовані.
При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. 
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.  
Позивачем в  підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року позивачем надані копії  розрахунку заробітної плати   (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.    
Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав доказів на спростування  наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.
За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі  можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників. 
Із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої.
При цьому згідно копії наказу начальника Ясинуватської дистанції захисних лісонасаджень структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії 

«Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 20 березня 2017 року №71 у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією та відповідно до наказу  в.о. начальника РФ «Донецька залізниця» № 384-Н від 15.03.2017 року, наказу начальника дирекції №236/ДНД від 17.03.2017 року,  встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників зазначеної дистанції. 
       На час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця,; зобов`язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої»; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П»; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.
Крім того, матеріалами справи встановлено, що дані в табуляграмі за березень 2017 року, виданій ВП ПЧЛ Ясинувата СП «ДДЗП» філії «Дон.зал» ПАТ «Українська залізниця», а саме дані щодо нарахованої ОСОБА_1 суми заробітної плати у розмірі 3561,15 грн. (до якої входить як оплата почасової роботи у загальному порядку, так і оплата за час простою) співпадають з відомостями Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 12.12.2019 року в частині суми заробітку для нарахування пенсії, де зазначено, що це нарахування за 31 трудовий день.
Також слід зазначити, що витребувані судом першої інстанції індивідуальні відомості про застраховану особу, що надійшли на адресу суду підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення позивач виконував свої трудові обов`язки.
Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відсутні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» табель обліку використання робочого часу - це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.
Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.
Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.
Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем. 
Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не  надано. 
Доводи відповідача, щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Крім того,   відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.
Апелянтом не надано доказів того, що відповідач приймав заходи до відновлення втрачених документів щодо заробітної плати працівників. 
      Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги) в межах заявлених позовних вимог.

Згідно із долученими до матеріалів справи довідкою про доходи №424/2 від 19.02.2020 року та копією видаткового касового ордеру №865 від 28.09.2017 року  позивачу за березень 2017 року нарахована заробітна плата у розмірі 1605,05 та виплачена у розмірі 1276,30 грн., про що свідчить особистий підпис позивача у зазначеному ордері.
Зазначені виплати були правильно враховані судом першої інстанції при визначенні  розміру заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню на користь позивача із урахуванням вимог позовної заяви.  
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є допустимим доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству, слід зазначити наступне.
Надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми)  були видані позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).
Також слід зазначити, що надані відповідачем докази підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення позивач виконував свої трудові обов`язки.
Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, слід зазначити наступне.
Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.
      Крім того, заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (ст. 83 КЗпП) та вихідна допомога при звільненні (ст. 44 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.
       Таким чином не врахування судом першої інстанції висновку торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті.
Доводи апеляційної скарги  не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
З огляду на висновок   про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 16351,67 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

        Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

       Рішення Слов`янського міськрайонного суду   від 07 квітня 2020 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

       Судді: