ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5134/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 квітня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                    - Єгорової Н.М.,
суддів                                        - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення   Васильківської міської ради Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення   Васильківської міської ради Київської області про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення   Васильківської міської ради Київської області, у якому просила суд:
- визнати неправомірною відмову Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області щодо встановлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни встановленого зразка;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської ради встановити ОСОБА_2 статус інваліда війни та видати посвідчення особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни встановленого зразка.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року позов задоволено повністю. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що згідно норм  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  та Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни надання довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони не передбачено, а надані позивачем документи є достатніми та підтверджують факт його участі у формуванні Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свої доводи обґрунтовував тим, що встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни не вбачається за можливе, оскільки документів та доказів, що підтверджують факт залучення позивача саме до формувань у складі Цивільної оборони, позивач до заяви не приєднав.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що аргументи відповідача наведені в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях та спростовуються наявними в матеріалах доказами, зокрема, довідкою №527 від 21 червня 1991 року, виданою колгоспом ім. Куйбишева на підставі розпоряджень начальника ЦО Київської області від 26 квітня 1986 року № 01/1 та від 02 травня 1986 року № 09, яка підтверджує її участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань цивільної оборони. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 від 07 квітня 1998 року та вкладкою до нього № НОМЕР_2 від 04 січня 2001 року.
Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії КИО-І № 249693 позивачу з 01 грудня 2005 року встановлено другу групу інвалідності довічно, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Згідно довідки про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності, виданої обласною спеціалізованою МСЕК, серії КИО-І № 249693 ступень втрати професійної працездатності позивача з 01 грудня 2005 року становить 70%, довічно.
З експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної ради по встановленню причинного зв`язку захворювань та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та їх професійного характеру № 486, вбачається, що захворювання позивача пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Матеріали справи свідчать, що позивач у період з 01 липня 1983 року по 02 вересня 1986 року працювала на посаді бухгалтера в колгоспі ім. Куйбишева в с. Діброва Поліського району Київської області.
Як вбачається з довідки від 21 червня 1991 року № 527, виданої головою колгоспу ім. Куйбишева в с. Діброва Поліського району Київської області, ОСОБА_1 на підставі розпорядження начальника ЦО Київської області від 26 квітня 1986 року № 01/1, від 02 травня 1986 року № 09 була безпосередньо зайнята на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі об`єднання Цивільної оборони у період з 06 травня 1986 року по 11 травня 1986 року в с. Лубянка.
Вказані відомості також підтверджуються довідками, виданими головою колгоспу ім. Куйбишева в с. Діброва Поліського району Київської області:№ 1572, № 152 від 24 червня 1991 року.
У вересні 2019 року позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачу посвідчення інваліда війни як особі, залученої до складу формувань Цивільної оборони, яка стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Разом з тим, листом від 10 вересня 2019 року № 05-3088/04 відповідачем було відмовлено позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, посилаючись на безпідставність вимог та роз`яснення Міністерства соціальної політики України № 108804/91-11. Вказана відмова мотивована тим, що позивачем не надано підтверджуючий документ щодо залучення підприємства до формувань ЦО.
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримала інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року (далі - Закон № 3551-XII) до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Згідно пункту 9 статті 7 Закону № 3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно пункту 9 статті 7 Закону № 3551-XII є наявність у особи інвалідності, отриманої внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони.
Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Однак, крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно розпорядження керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.
Варто зазначити, що статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.
Так, наявними в матеріалах справи копіями довідки від 21 червня 1991 року № 527, виданої головою колгоспу ім. Куйбишева в с. Діброва Поліського району Київської області, довідки, виданими головою колгоспу ім. Куйбишева в с. Діброва Поліського району Київської області:№ 1572, № 152 від 24 червня 1991 рок, експертного висновку № 486, довідки до акта огляду MCЕК серії КИО-І №249693, посвідчення серії НОМЕР_1 та вкладки до нього, дійсно, підтверджується участь позивача в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та встановлення йому у зв`язку з цим групи інвалідності, що, у свою чергу є підставою для надання пільг та компенсацій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII.
Однак, надані позивачем документи не підтверджують її участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, що є обов`язковою передумовою для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення для даної категорії осіб, а тому підстави для поширення на позивача дії п. 9 ст. 7 Закону № 3551-XII відсутні.
За відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої ї статті 7 Закону № 3551-ХІІ немає.
Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2020 року по справі № 537/5039/16-а, від 10 травня 2018 року по справі № 279/12162/15-а та ін.
У постанові від 07 червня 2018 року (справа № 377/797/17) Верховний Суд висловив правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно пп. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ.
Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про залучення безпосередньо позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а тому у останнього немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ.
У контексті наведеного, судова колегія вважає помилковим посилання суду першої інстанції на наявну в матеріалах справи копію довідки від 21 червня 1991 року № 527, виданої головою колгоспу ім. Куйбишева в с. Діброва Поліського району Київської області, відповідно до якої ОСОБА_1 на підставі розпорядження начальника ЦО Київської області від 26 квітня 1986 року № 01/1, від 02 травня 1986 року № 09 була безпосередньо зайнята на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі об`єднання Цивільної оборони у період з 06 травня 1986 року по 11 травня 1986 року в с. Лубянка, оскільки остання не підтверджує факт залучення позивача до формувань Цивільної оборони. 
Слід відмітити, що позивач у позовній заяві, окрім іншого, просить зобов`язати відповідача видати йому відповідне посвідчення інваліда війни.
Згідно з п. 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 інвалідам війни (стаття 7 Закону № 3551-XII) видаються посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - інвалід».
З огляду на те, що позивач не має статусу інваліда війни, то у відповідача були відсутні підстави для видачі йому відповідного посвідчення.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно встановив обставини справи, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення   Васильківської міської ради Київської області - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення   Васильківської міської ради Київської області про зобов`язання вчинити дії - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
          
Суддя-доповідач                                                                                Н.М. Єгорова
Судді                                                                                           Є.О. Сорочко 
                                                                                                              І.В. Федотов