Справа № 161/14226/19 	Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В. 	
Провадження № 22-ц/802/503/20  Категорія: 68 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Киці С.І.,
з участю секретаря – Лимаря Р. С.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – служба у справах дітей Луцької міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2020 року
В С Т А Н О В И В: 

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 28 лютого 2018 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Вона є уродженкою м. Луцька Волинської області, а її чоловік - м. Кіровоград, на даний час - місто Кропивницький, Кіроворгадської області. Шлюб укладали на території місця проживання чоловіка, оскільки до шлюбу проживали разом з ним у його квартирі, в м. Кропивницький і планували там проживати сім`єю надалі. Після укладення шлюбу вони з ОСОБА_3 прожили один місяць разом, а згодом вона вимушена була переїхати проживати у м. Луцьк Волинської області, оскільки відповідач почав поводити себе дивно, всупереч загальноприйнятим правилам поведінки в суспільстві, забороняв їй повноцінно харчуватись в період її вагітності та чинив на неї психологічний тиск.
Зазначає, що за весь період її вагітності, ОСОБА_3 не цікавився станом її здоров`я, станом здоров`я їхньої майбутньої дитини. Він жодного разу не приїздив до м. Луцька, не навідав її, не телефонував та не надавав у період її вагітності будь-якої моральної, або матеріальної підтримки. ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила доньку ОСОБА_4 , проте ОСОБА_3 ні нею, ні їхньою спільною новонародженою донькою не цікавився, та не допомагав матеріально. На даний час їх донька ОСОБА_4 проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , та повністю перебуває на її утриманні, в зв`язку з чим через місяць, після пологів, вона змушена була вийти на роботу. Дитина хворіє, що підтверджується медичною довідкою, а тому вона потребує додаткових коштів.
Зазначає, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо доньки, не виявляє щодо неї батьківської турботи та піклування, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, про її здоров`я, не забезпечує її матеріально, не спілкується з нею, не цікавиться її життям і здоров`ям, з моменту її народження, не бачив дитини та не виявляє бажання бачитись з нею, за відсутності причин, які б перешкоджали йому це зробити, тому відповідача слід вважати таким, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_4 . 
Крім того, малолітня донька сторін ОСОБА_5 проживає з нею і повністю перебуває на її утриманні. Вона самостійно несе витрати на лікування, харчування, одяг для малолітньої дитини. Відповідач є її батьком, проте в добровільному порядку не надає будь-якої матеріальної допомоги на утримання малолітньої доньки.
Посилаючись на наведене, позивач просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягувати щомісячно з ОСОБА_3 , на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_7 в розмірі 2 500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з моменту пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2020 року ухвалено позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 2500грн. (дві тисячі п`ятсот гривень), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до обов`язкового негайного виконання.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер невідомий (адреса: АДРЕСА_2 ) в дохід держави 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) судового збору.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав –відмовити.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду в частині відмови в задоволені позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_6 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити у повному обсязі. 
Заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач по справі ОСОБА_3 є її батьком (а.с. 11).
Сторони проживали разом, як сім`я у м. Кропивницький. Однак, між ними виникли непорозуміння в зв`язку з чим, позивач перебуваючи в стані вагітності переїхала на постійне місце проживання до своєї матері у м. Луцьк, де проживає по даний час.
Згідно висновку органу опіки та піклування Служби у справах дітей Луцької міської ради № 22 від 30 січня 2020 року, відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проявляє щодо неї батьківської уваги та турботи, а тому орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_7 .
Відповідно до частини третьої ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, що не виконує батьківських обов`язків та те, що позивачем не надано доказів того, що відповідач навмисно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги, що місцевий суд необґрунтовано не взяв до уваги висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради «Про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 » не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Частиною першою статті 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.ч. 1 - 3 ст. 89 СК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Таким чином, висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер, а матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо дочки, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.
Доводи позивача щодо відсутності зацікавленості відповідача у спілкуванні з дитиною були предметом перевірки місцевого суду, а тому окремого аналізу не потребують.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Рішення в частині стягнення аліментів не оскаржується, а тому не переглядається судом апеляційної інстанції
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права та відсутні підстави для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді