Справа № 462/3515/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/77/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:79

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        16 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       головуючого - судді Цяцяка Р.П., 
       суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,
                       за участю: секретаря Цапа П.М.;
                       адвоката Бучковського С.В. - представника АТ «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Старенького Остапа Степановича , представника Акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 127/ос від 06.05.2019 року про звільнення його із посади провідного юрисконсульта «Служби матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» та поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; відшкодувати моральну шкоду за незаконне звільнення у розмірі 20 000 грн., а також стягнути із відповідача понесені ним судові витрати, а саме: судовий збір - 768 грн. 40 коп. та витрати за професійну правову допомогу у розмірі 8 400 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 12.10.2015 року позивача було прийнято на роботу у відокремлений підрозділ «Служба матеріально-технічного постачання» ДТГО «Львівська залізниця» на посаду юрисконсульта 1-ї категорії. На підставі наказу № 1-воН/од від 01.12.2015 року цей підрозділ реорганізовано шляхом перетворення у структурний підрозділ «Служба матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» і наказом № 330/ос від 31.05.2017 року позивач переведений на посаду провідного юрисконсульта у вказаному структурному підрозділі. 
На виконання рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 17.09.2018 року про ліквідацію виробничо-структурних підрозділів «Служба матеріально-технічного забезпечення» та «Головний матеріально-технічний склад» виконавчим директором регіональної філії «Львівська залізниця» видано наказ від 28.09.2018 року № 495/од про створення функціонального структурного підрозділу «Служба закупівель і постачань» чисельністю 148 штатних одиниць і з 01.01.2019 року скорочено посади працівників ліквідованих підрозділів, в тому числі - і посада провідного юрисконсульта.
23.01.2019 року позивач отримав попередження про скорочення займаної ним посади з 01.01.2019 року та що він буде звільнений з підстав, що передбачені пунктом 1 ст.40 КЗпП України. 04.02.2019 року та 19.03.2019 року позивачу було надано перелік вакансій, які не відповідали його освітньо-кваліфікаційному рівню та були тимчасовими, і він відмовився від них. 
Листом № НОК-7/68 від 12.03.2019 року служба кадрової та соціальної політики звернулась до первинної профспілки організації Служби матеріально-технічного постачання про надання згоди на звільнення позивача з підстав, що передбачені п.1 ст.40 КЗпП України. 03.05.2019 року первинною профспілковою організацією таку згоду було дано і наказом №127/ос від 06.05.2019 року позивача було звільнено з посади провідного юрисконсульта «Служба матеріально-технічного забезпечення» за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату з 07.05.2019 року, однак звільнення з роботи вважає таким, що не відповідає вимогам трудового законодавства (а.с. 1-9).

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 11 жовтня 2019 року (з урахуванням ухвали згаданого суду від 17 жовтня 2019 року про виправлення описки в повному тексті згаданого рішення стосовно дати ухвалення цього рішення; а.с. 154) позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) №127/ос від 06.05.2019 року про звільнення ОСОБА_2 із посади провідного юрисконсульта «Служби матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного юрисконсульта «Служби матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 07.05.2019 року.
Стягнуто із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь  ОСОБА_2 середній заробіток за весь період вимушеного прогулу в сумі 66 459 грн. 12 коп., 10 000 грн. моральної шкоди, 8 196 грн. 84 коп. судових витрат.
Стягнуто із Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави 1 921 грн. судового збору.
Рішення в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.
У задоволені решти вимог позову відмовлено (а.с. 148-152).

Дане рішення оскаржив представник відповідача.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на порушення норм матеріального і процесуального права.
Звертає увагу на те, що позивачу були запропонованими переліки наявних вакансій, які ним же долучені до матеріалів даної справи, а саме: 04.02.2019 - перелік з 73 вакансій, а 19.03.2019 року - перелік з 75 вакансій, однак жодна з запропонованих йому вакансій не підійшла - не зважаючи на наявність у позивача трьох дипломів про вищу освіту (за спеціальностями «Міжнародні економічні відносини», «Правознавство» та «Залізничний транспорт»).
Також звертає увагу на те, що позивач протягом останніх місяців роботи часто перебував на лікарняних, а відтак вважає, що «були відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки прослідковується причинний зв`язок між погіршенням стану Позивача після звільнення і перебування на лікуванні протягом останніх місяців».
Вважає, що суд не дав належної оцінки Витягу з протоколу засідання профспілкового комітету № 7 від 03 травня 2019 року (поданому до суду самим позивачем), згідно якого ОСОБА_2 було повідомлено про вакантну посаду провідного юрисконсульта з 03.05.2019 року, однак « ОСОБА_2  заявив, що хоче щоб все відбувалось згідно чинного законодавства» (а.с. 164-171).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" міститься роз`яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з предмета даного спору, а саме: встановлення законності чи незаконності звільнення позивача з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП, саме на відповідача покладається обов`язок доведення суду належними та допустимими доказами факту наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідації, реорганізація або перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату її працівників; додержання організацією норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; факту відмови позивача від переведення на іншу роботу або того, що відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу в організації, а також того факту, що позивач не користувався переважним правом на залишення на роботі та що він попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (в тому числі - і відповідачем у поданій ним апеляційній скарзі), що позивача наказом від 06.05.2019 року № 127/ос було звільнено з роботи з 07.05.2019 року (а.с. 12) і на день його звільнення з роботи (07.05.2019 року) у відповідача була вакантною (з 03.05.2019 року) посада провідного юрисконсульта, яка (однак) у встановленому чинним законодавством порядку позивачу запропонованою не була.
В той же час, ні письмовий Відзив на позовну заяву відповідача (а.с. 59-64), ні апеляційна скарга не містять доводів, які б пояснювали ту обставину, чому вакантна на день звільнення позивача з роботи посада провідного юрисконсульта останньому так і не була запропонованою: незважаючи на те, що позивач по його освітньо-кваліфікаційному рівню міг на неї претендувати.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що у лютому-березні 2019 року позивачу також пропонувалися переліки з десятками інших вакансій, не можуть слугувати правовою підставою для скасування рішення суду про поновлення позивача на роботі.
Так само, як не можуть прийматися до уваги доводи апеляційної скарги - з посиланням на Витяг з протоколу засідання профспілкового комітету № 7 від 03 травня 2019 року - про те, що на згаданому засіданні профспілкового комітету позивача «було повідомлено про вакантну посаду провідного юрисконсульта з 03.05.2019 року», оскільки «повідомлення про вакантну посаду» на засіданні профспілкового комітету не може розцінюватися, як додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема - як пропозиція працівнику наявної вакансії.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, частково задовольняючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд виходив не тільки з факту перебування позивача після його незаконного звільнення з роботи на стаціонарному лікуванні, а й з того факту, що порушення законних прав позивача, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення і у практиці Верховного Суду України (справа № 6-23цс12).
За наведених обставин колегія суддів присуджений до стягнення з відповідача на користь позивача розмір моральної шкоди (10 000 грн.) вважає таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а доводи апеляційної скарги в цій частині - також такими, що не спростовують висновків суду про необхідність моральної компенсації позивачу. 

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Старенького Остапа Степановича, представника Акціонерного товариства «Українська залізниця», залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 жовтня 2019 року- без змін.
       
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 23 березня 2020 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Крайник Н.П.

                                                                       Шеремета Н.О.