справа № 753/24439/18
провадження № 22-ц/824/3545/2020

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
03 березня 2020  року                                                                                             м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька  К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання -  Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Київ від 18 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Іфавто» про стягнення заборгованості за проданий автомобіль.
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2018 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачів, 3-тя особа: ТОВ «ІФАВТО» про стягнення заборгованості за проданий автомобіль. 
В обгрунтування вимог позовної заяви зазначала, що вона на праві приватної власності володіла автомобілем HYUNDAI SANTA FE 2.2. D, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
04 листопада 2015 року на підставі усного договору доручення видала довіреність відповідачу ОСОБА_1 , зареєстровану в реєстрі за № 919, строком на 5 років з правом передоручення повноважень за нею, якою уповноважила останнього продати вказаний вище автомобіль.
17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 на підставі вказаної вище довіреності видав довіреність відповідачу ОСОБА_3 , зареєстровану в реєстрі за № 1519, строком на 3 місяці, якою уповноважив останнього продати належний позивачці автомобіль.
25 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_3 уклав від імені позивачки з Калуською філією ТОВ «ІФАВТО» договір комісії № 7020/17/001227, предметом якого була реалізація автомобіля. Того ж дня, Калуська філія ТОВ «ІФАВТО» за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 7020/17/001227 реалізувала автомобіль ОСОБА_4 за 508715 грн, на підставі якого працівниками Територіального сервісного центру №2642 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області здійснено 25 жовтня 2017 року дію з перереєстрації автомобіля.
Про таку реалізацію автомобіля позивачці не було відомо, відповідачі гроші за реалізацію автомобіля в добровільному порядку не повернули, а тому просить в судовому порядку стягнути з відповідачів солідарно кошти за реалізацію автомобіля в розмірі 508715,00 грн, та відповідно до статті 625 ЦК України за несвоєчасне повернення коштів - індекс інфляції за період з 27 жовтня 2017 року по 04 грудня 2018 року в розмірі 48086 грн та 3% річних 16892 грн.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Київ від 18 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_2 508 715 грн в рахунок стягнення заборгованості за проданий автомобіль, 48 086 грн інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, 16 892 грн 3%- річних від простроченої суми боргу, а всього 573 693 грн. Стягнуто ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних частках з кожного на користь ОСОБА_2 5 736 грн 93 коп. судового збору.
Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що заочне рішення суду першої інстанції ухвалене без повного та всебічного дослідження та врахування усіх істотних обставин справи.
Зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено відповідачів про час та дату судового розгляду справи. Місцевий суд ухвалюючи заочне рішення в справі розглянув дану справу без участі відповідачів та їхніх представників, стосовно яких відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи.
Зазначає, що твердження позивачки про належність їй спірного автомобіля на праві приватної власності не відповідає дійсності, оскільки на момент набуття указаного автомобіля у власність позивачка перебувала у шлюбі із відповідачем ОСОБА_1 .
Указує, що позивачка видала ОСОБА_1 довіреність на підставі усного договору доручення строком на п`ять років з правом виїзду за кордон України та з правом передоручення повноважень за цією довіреністю. Таким чином, ОСОБА_1 стверджує про обізнаність позивачки з наміром продати майно, нею були надані йому повноваження на визначення істотної умови продажу - ціни, з правом отримати гроші та передоручити вказаний об`єм повноважень третім особам. Станом на дату продажу автомобіля, а саме 25 жовтня 2017 року строк дії довіреності не закінчився, вона не була відкликана позивачем, тому ОСОБА_1 діяв у межах отриманих повноважень.
30 січня 2020 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_5 О., в інтересах якої діє ОСОБА_6 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів поважності неявки у судове засідання, оскільки уся кореспонденція судом направлялася йому на адресу, яку останній указав у заяві про видачу йому копії рішення суду, за якою він зареєстрований.
Указує, що відчуження спірного автомобіля відбулося вже після фактичного припинення шлюбних відносин, проте, грошові кошти, отримані від відчуження вказаного транспортного засобу позивачці повернуто не було, що і стало причиною звернення до суду із даним позовом.
Зазначає, що відповідачі, як повірені особи, зобов`язані були негайно передати позивачу як довірителю все одержане у зв`язку із виконанням доручення, тобто грошові кошти у розмірі 508715 грн після продажу автомобіля. Отже відповідачі не мають правових підстав утримувати у себе грошові кошти, які були отримані за продаж автомобіля, та які належать на праві приватної власності позивачці.
У судовому засіданні ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримала апеляційну скаргу, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Від ОСОБА_6 , яка дії в інтересах позивачки ОСОБА_2 , до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване тим, що позивачка не має можливості з`явитись у судове засідання з огляду на зайнятість на основному місці роботи, а представник позивачки не може з`явитись у судове засідання у зв`язку із наданням у цей день правової допомоги іншому клієнту у кримінальному провадженні.
Відповідно до статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Так, згідно із пунктом 2 частини 2 указаної статті суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, як перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Позивачкою та її представником, що були належним чином повідомлені про розгляд справи, обставини, якими обґрунтоване клопотання про відкладення розгляду справи, доказами не підтверджені, тому колегія апеляційного суду не може визнати їх поважними. Також, ними не заявлялись клопотання про необхідність витребування нових доказів з обґрунтуванням неможливості заявлення відповідного клопотання у суді першої інстанції, що було б підставою для відкладення розгляду апеляційного провадження відповідно до пунктів 2 та 4 частини 2 статті 223 ЦПК України.
Враховуючи наведене, указане клопотання представника позивачки підлягає  залишенню судом без задоволення.
Інші учасники справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, про поважні причини, що перешкоджають з`явитись у судове засідання суд не повідомили.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обставин доведеності заборгованості відповідачів перед позивачкою внаслідок невиконання усного договору доручення на підставі довіреності на продаж транспортного засобу, а саме в частині неповернення грошових коштів за проданий в інтересах позивачки транспортний засіб.
Однак з таким висновком у повному обсязі колегія апеляційного суду не погоджується враховуючи наступне.
Судом встановлено, 04 листопада 2015 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованої за №919, якою уповноважила останнього продати належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого 30 листопада 2012 року ВРЕВ-13 УДАІ в м. Києві, автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE 2.2. D, 2012 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований з 30 листопада 2012 року ВРЕР-13 УДАІ в м. Києві. Довіреність видана на підставі усного договору строком на 5 років з правом передоручення повноважень за цією довіреністю.
17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 на підставі вказаної вище довіреності, видав довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Мислик О.О. та зареєстрованої за №1519, якою, в свою чергу, уповноважив ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , кожен з яких діє незалежно один від одного, продати належний ОСОБА_2 автомобіль. Довіреність видана строком на 3 місяці.
25 жовтня 2017 року між Калуською філією ТОВ «ІФАВТО» та Маруліною Л.О., за довіреністю від якої діяв ОСОБА_3 , укладено договір комісії №7020/17/001227, згідно з умовами якого, останній передає Калуській філії ТОВ «ІФАВТО» на реалізацію автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE 2.2. D, 2012 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований з 30 листопада 2012 року ВРЕР-13 УДАІ в м. Києві.
Відповідно до пунктів 4.3 та 4.4. договору комісії, розрахунок за реалізоване Комісіонером майно здійснюється безпосередньо між третьою особою (покупцем) та Комітентом безготівковим чи готівковим чином. Оплата вартості транспортного засобу (номерного агрегата) відбувається за ціною 508715,00 грн (п`ятсот вісім сімсот п`ятнадцять гривень 00 копійок).
25 жовтня 2017 року, згідно з умовами договору купівлі-продажу транспортного засобу 7020/17/001227, укладеного між Калуською філією ТОВ «ІФАВТО» та ОСОБА_4 , Калуська філія ТОВ «ІФАВТО» здійснила реалізацію транспортного засобу HYUNDAI SANTA FE 2.2. CRDI УНІВЕРСАЛ-В, 2012 року випуску, чорного кольору, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , що зареєстрований з 30 листопада 2012 року ВРЕР-13 УДАІ в м. Києва, ОСОБА_4 .
Згідно з пунктом 3.1. договору купівлі-продажу транспортного засобу за домовленістю Сторін ціна транспортного засобу складає 508715 грн (п`ятсот вісім сімсот п`ятнадцять гривень 00 копійок).
25 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ІФАВТО» укладено угоду №7020/17/001227 про купівлю-продаж із третіми особами, відповідно до якої останній продає на підставі договору №7020/17/001227 від 25 жовтня 2017 року, а ОСОБА_4 купує ТЗ HYUNDAI SANTA FE 2.2. CRDI УНІВЕРСАЛ-В, кузов (шасі) НОМЕР_3 за НОМЕР_4 (п`ятсот вісім сімсот п`ятнадцять гривень 00 копійок), та сплачує вартість ТЗ шляхом внесення грошових коштів в касу ТОВ «ІФАВТО» в момент придбання ТЗ.
З копії гарантійного листа, наданого 25 жовтня 2017 року на ім`я директора Калуської філії ТОВ «ІФАВТО» вбачається, що продавець ОСОБА_3 , довірена особа ОСОБА_2 , та покупець ОСОБА_4 гарантують, що повний розрахунок за автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE 2.2. CRDI УНІВЕРСАЛ-В, кузов (шасі) НОМЕР_3 , в сумі 508715,00 грн. провели готівковим способом між собою, та претензій один до одного не мають.
Указані обставини підтверджені доказами та визнані відповідачем ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 у доводах апеляційної скарги також указує, що грошові кошти за продаж автомобіля, які були отримані ОСОБА_3 були передані йому 26 жовтня 2017 року. Виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань щодо передачі грошових коштів за проданий автомобіль ОСОБА_1 у розмірі 508715 грн підтверджено розпискою від 26 жовтня 2017 року, яка додана до апеляційної скарги.
Таким чином, на момент розгляду цієї справи правовідносини між позивачкою та ОСОБА_3 відсутні, а існує спір між позивачкою та відповідачем ОСОБА_1 з приводу набутого продажу під час шлюбу майна, а саме автомобіля.
Ураховуючи наведена, підстави для стягнення відповідних грошових коштів із відповідача ОСОБА_3 відсутні.
Крім того, як убачається із матеріалів справи, адвокатом Григор`євою К.Є, яка діяла в інтересах відповідача ОСОБА_1 , до суду першої інстанції була подана заява про перегляд заочного рішення, у якій, зокрема, були зазначені обставини щодо перебування відповідача та позивачки з 17 лютого 2012 року по 20 листопада 2018 року у зареєстрованому шлюбі, а відтак, придбання позивачкою у період шлюбу у листопаді 2012 року автомобіля не може свідчити про набуття нею автомобіля у особисту власність. 
Указані обставини підтверджені свідоцтвом про шлюб та судовим рішенням, на підставі якого було розірвано шлюб між сторонами.
Крім того, у доводах заяви відповідач також посилавсяся на частину 4 статті 65 Сімейного кодексу, відповідно до якої договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Указані обставини також вказані як доводи апеляційної скарги. Позивачка із указаними доводами ознайомлена, нею були надані заперечення, у яких вона обставини перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, та придбання автомобіля під час шлюбу, не заперечує, але наполягає на існуванні між сторонами договірних правовідносин та наявності у відповідача обов`язку повернути їй грошові кошти, оскільки автомобіль був відчужений після припинення шлюбних відносин.
Перевіряючи указані доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає їх частково обґрунтованими враховуючи наступне.
Із матеріалів справи вбачається та визнано сторонами, що 17 лютого 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, який був розірваний на підставі заочного рішення Дарницького районного суду міста Київ від 20 листопада 2018 року.
Як установлено указаним рішенням, спільне життя у сторін не склалось, тривалий час вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного. 
У письмових поясненнях, наданих суду під час розгляду цього спору позивачкою підтверджено, що подружні стосунки припинені з 2016 року. Відповідачем указані обставини також не спростовані. Враховуючи наведене колегія апеляційного суду виходить з встановлених та визнаних сторонами обставин про те, що автомобіль був придбаний позивачкою у період шлюбу та відчужений відповідачем за дорученням позивачки після фактичного припинення шлюбних відносин. 
Тому доводи про використання одержаних від продажу автомобіля коштів в інтересах сім`ї після фактичного припинення шлюбних відносин колегія апеляційного суду не може визнати такими, що ґрунтуються на встановлених обставинах справи.
Відповідно до положень частини 2  статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до положень статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Спірний автомобіль був зареєстрований за позивачкою 30 листопада 2012 року.
Тому, ОСОБА_1 вважає, що спірний автомобіль в силу придбання його під час шлюбу є спільною сумісною власністю, тому підстави для повернення ним усієї суми коштів від продажу автомобіля відсутні. 
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно,  набуте за час шлюбу. У результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, однак правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім - спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя. Колишнє подружжя може бути співвласниками протягом невизначеного строку, аж до поділу майна, знищення його, тощо.
Як встановлено у судовому засіданні сторони у справі,  розірвавши шлюб  у 2018 році після фактичного припинення шлюбних відносин, будь-яких угод щодо поділу спільно набутого майна не укладали, та не проводили вказаний поділ у судовому порядку. Окрім того не надано позивачкою також доказів того, що вона оспорювала право спільної сумісної власності відповідача  на автомобіль, який був придбаний в період шлюбу.
Докази, що вказане майно  є її особисто власністю із підстав  визначених частиною 1 статті 57 СК України, позивачкою не подавалися ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.
Таким чином, колегія суддів  приходить до висновку, що автомобіль,  був придбаний ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_1 , а тому  в силу вимог частини 2 статті 60 СК України є спільним сумісним майном подружжя. Так як між подружжям не укладалося угод щодо  поділу спільно набутого майна, тому їх частки у праві власності на спірний автомобіль, виходячи з положень частини 1 статті 70 СК України, є рівними.
За таких обставин, позивачка має право на отримання половини вартості проданого автомобіля.
Крім того, із матеріалів справи вбачається, що такий обов`язок у відповідача виник на підставі договору доручення щодо продажу спірного автомобіля.
Відповідно до статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Відповідно до статті 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними
Відповідно до статті 1005 ЦК України повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові), якщо це передбачено договором або якщо повірений був вимушений до цього обставинами, з метою охорони інтересів довірителя. Повірений, який передав виконання доручення замісникові, повинен негайно повідомити про це довірителя. У цьому разі повірений відповідає лише за вибір замісника.
Відповідно до статті 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Відповідачем надано доказ (розписка), який свідчить, що ОСОБА_3 грошові кошти від продажу автомобіля були передані ОСОБА_1 26 жовтня 2017 року. Тому з указаного строку у відповідача виник обов`язок щодо повернення позивачці половини грошових коштів отриманих ним від продажу автомобіля. 
На день розгляду справи у суді першої інстанції відповідач, з моменту реалізації автомобіля грошові кошти позивачці не повернув.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із наведеним у позові розрахунком позивачкою нараховано суму 3 відсотків річних у розмірі 16892 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 48086 грн за період з 27 жовтня 2017 року 04 грудня 2018 року, які підлягають задоволенню на половину, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що позивачка має право на відшкодування половини вартості від продажу автомобіля. Отже на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню 286846,50 грн (508715/2+16892/2+48086/2).
Відповідач зауважень щодо правильності указаного розрахунку не зазначав, та у суду відсутні підстави вважати наведений розрахунок необґрунтованим.
За правилами частини 3 статті 12, частини 1 статті 81ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права апеляційний суд дійшов висновку щодо помилкового незастосування судом першої інстанції норм сімейного права до спірних правовідносин, які склалися з приводу виконання відповідачем договірних зобов`язань стосовно доручення позивачки продати автомобіль, який був придбаний під час шлюбу сторін.
Враховуючи наведене оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до статті 376 ЦПК України та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог, підлягає відшкодуванню за рахунок позивачки половина сплаченого відповідачем за розгляд апеляційної скарги судового збору у розмірі 4302,75 грн (8605,50/2) та за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню половина сплаченого позивачкою судового збору за подання позову у розмірі 2868,50 грн (5736,93/2). 
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд покладає на позивачку обов`язок сплатити відповідачу різницю розміру судових витрат, понесених сторонами.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
 
                                       П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Київ від 18 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) 286846 (двісті вісімдесят шість тисяч вісімсот сорок шість) гривень 50 копійок.
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) 1434 (одну тисячу чотириста тридцять чотири) гривні 28 копійок різниці понесеного судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Головуючий	Т.О. Писана    	
Судді  	К.П. Приходько    	
 	С.О. Журба