П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 р.	м. Одеса	Справа № 540/344/20	

                                                                                                                  Головуючий в І інстанції: Ковбій О.В.
                                                                               Дата та місце ухвалення рішення: 14.02.2020 р. 
                                                                      м. Херсон

     П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

         судді - доповідача - Шеметенко Л.П.
                                      судді - Стас Л.В.
                                      судді - Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом депутата Херсонської міської ради ОСОБА_1, депутата Херсонської міської ради Богданова Віталія Володимировича до Херсонського міського голови, Херсонської міської ради, за участю третіх осіб на стороні позивачів: Секретаря Херсонської міської ради VІІ скликання Урсуленко Олени Борисівни, депутата Херсонської міської ради Романюка Олега Ярославовича, про визнання протиправними дій та рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року депутати Херсонської міської ради ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Херсонського міського голови, Херсонської міської ради, за участю третіх осіб на стороні позивачів: секретаря Херсонської міської ради VІІ скликання Урсуленко О.Б., Депутата Херсонської міської ради Романюка О.Я., в якому просили:
- визнати протиправними дії Херсонського міського голови Миколаєнка В.В. по включенню до пропозицій порядку денного пленарного засідання сесії Херсонської міської ради VII скликання від 23.01.2020 року і поставлення на голосування проекту рішення Херсонської міської ради "Про міський бюджет міста Херсона на 2020 рік";
- визнати протиправним та нечинним рішення Херсонської міської ради від 23.01.2020 року №2300 "Про міський бюджет міста Херсона на 2020 рік".
В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на порушення міським головою порядку включення до пропозицій порядку денного пленарного засідання сесії Херсонської міської ради VII скликання проекту рішення Херсонської міської ради "Про міський бюджет міста Херсона на 2020 рік", а також на порушення при прийнятті оскарженого рішення регламенту Херсонської міської ради VII скликання, ст. 28, ст. 76 Бюджетного Кодексу України.
Зазначені обставини позивачі вважають підставою для визнання протиправними дій міського голови Миколаєнка В.В. та визнання протиправним та скасування рішення Херсонської міської ради від 23.01.2020 року №2300 "Про міський бюджет міста Херсона на 2020 рік".
Позивачі вказали, що запропонований Херсонським міським головою до розгляду проект бюджету міста Херсона на 2020 рік не виносився на розгляд виконавчого комітету Херсонської міської ради у відповідній редакції, не рекомендований робочою групою з підготовки відповідного пленарного засідання до включення до порядку денного та не доводився до відома у відповідності до Бюджетного кодексу України і регламенту ради постійній депутатській комісії з питань бюджету, не узгоджений останньою у відповідній редакції. Також позивачі вказали, що вказаний проект не отримав підпису секретаря Херсонської міської ради до винесення його на розгляд пленарного засідання Херсонської міської ради та узгодження після його прийняття, не був доведений до відома територіальної громади міста Херсона у відповідній редакції, шляхом розміщення на офіційному сайті міста або іншим, визначеним чинним законодавством, способом.
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року відмовлено у відкритті провадження по справі.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати ухвалу суду про відмову у відкритті провадження у даній справі та передати справу на розгляд суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності у виниклому між сторонами спорі ознак юридичного (публічно-правового) спору та не належності його до юрисдикції усіх судів України. Апелянт вважає, що вказаних висновків суд дійшов у порушення норм процесуального закону, оскільки фактично здійснив розгляд справи по суті, встановивши обставини і склад правовідносин сторін, оцінивши докази і доводи сторін, на стадії відкриття провадження у справі.
Також в поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на обмеження судом першої інстанції його права на доступ до правосуддя, оскільки відповідно до положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, службових чи посадових осіб, а тому суд не повинен відмовляти в прийнятті та розгляді скарги, якщо за законом прямо не передбачено обмеження такого права.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставних висновків про відсутність порушеного права позивачів, оскільки такі висновки зроблені без оцінки позицій сторін у відкритому судовому засіданні, без урахування зв`язку апелянта із оскаржуваним рішенням, у тому числі наслідків для апелянта, як учасника бюджетного процесу, які настануть для нього у вигляді відповідальності. 
В апеляційній скарзі позивач посилався на те, що підставою для звернення в даному випадку до суду стало, в тому числі, порушення при ухваленні оскаржуваного рішення процедурних питань, а такі позовні вимоги, згідно практики Верховного Суду, мають розглядатись судами в порядку адміністративного судочинства. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Відповідно до статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
В свою чергу, статтею 170 КАС України передбачено підстави, за яких суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі. Згідно, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі у разі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
Про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції посилався на те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. При цьому, умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача. Суд зазначив, що особа повинна довести (суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. З аналізу змісту спірних правовідносин судом встановлено, що метою даного конкретного позову є скасування рішення Херсонської міської ради від 23.01.2020 року №2300 "Про міський бюджет міста Херсона на 2020 рік", яке є нормативно-правовим актом. При цьому, суд дійшов висновку, що до суду може бути оскаржений такий нормативно-правовий акт суб`єкта владних повноважень, проте лише за умови, що зазначений нормативно-правовий акт порушує охоронювані законом права та інтереси позивача. Однак, в даному випадку, на думку суду першої інстанції, наведені позивачами доводи в обґрунтування наявності порушеного права не породжують права позивачів на звернення до суду з позовними вимогами про скасування нормативно-правового акту з тих підстав, що вони є переліком порушених, на думку позивачів, прав при прийнятті оскарженого рішення, а не прав, порушених самим рішенням.
В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції дійшов висновку про встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості) позивачів, та вказав, що адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи, у зв`язку з чим відмовляє у відкритті адміністративного провадження.
Колегія суддів не може погодитись у повному обсязі з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Слід зазначити, що завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п.2 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Юрисдикція адміністративних судів, у відповідності до п.1 ч.1 ст.19 КАС України, поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема,  спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
Слід зазначити, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, зокрема, однією із сторін в ньому є суб`єкт владних повноважень. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий, однак, спір набуває ознак публічно-правового не лише за наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи його посадової особи, а й за умови здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". У цьому ж Рішенні зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Правова позиція щодо тлумачення поняття «законний інтерес» викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №522/3665/17.
У цій постанові Суд звернув увагу на те, що заінтересованість позивача повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.
Проаналізувавши правові норми, Верховний Суд у згаданій постанові визначив, що законний інтерес має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її"); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Слід зазначити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
У рішенні від 20 лютого 2019 року у справі №522/3665/17 Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження. Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження. При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.
При цьому, у вказаному рішенні Верховний Суд зазначив, що у справі яка ним переглядалась, свій законний інтерес позивач вбачав у незаконному зменшенні доходів місцевого бюджету територіальної громади. Судами було встановлено, що позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу; позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а покликається на порушення інтересу територіальної громади, частиною якої він є, і для якої цей інтерес має значення; безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.
Однак, як вказав Верховний Суд, зазначені обставини не свідчать про очевидну відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості і були встановлені лише під час судового розгляду справи.  
Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. 
В свою чергу, слід звернути увагу на те, що у рішеннях Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №731/216/17, від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а, від 04 лютого 2020 року у справі №320/7969/17 та, зокрема, від 17 лютого 2020 року у справі № 697/835/17, де предметом оскарження депутатами сільської ради було рішення ради про прийняття бюджету сільської ради на 2017 рік, висловлено позицію, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.
Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.
При цьому, Верховний Суд зазначив, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Вказаних висновків Верховного Суду, викладених у численних постановах, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали прийнято до уваги не було.
В свою чергу, в даному випадку встановлено, що позивачі звернулись з позовом до суду в статусі депутатів Херсонської міської ради, заявляючи вимоги щодо визнання протиправними дій міського голови, пов`язані із включенням до пропозицій порядку денного пленарного засідання проекту рішення та визнання протиправним та нечинним рішення міської ради, яке є нормативно-правовим актом.
Слід зазначити, що статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною третьою статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради України і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.
Частинами першою та другою статті 3 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» передбачено, що депутат місцевої ради є повноважним і рівноправним членом відповідної ради - представницького органу місцевого самоврядування.
Депутат місцевої ради відповідно до цього Закону наділяється всією повнотою прав, необхідних для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради набуває свої повноваження в результаті обрання його до ради відповідно до Закону України «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів».
Згідно з частинами 1-3 статті 15 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.
У разі виявлення порушення законності депутат місцевої ради має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів.
Місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.
Аналіз наведених вище норм законодавства вказує на те, що відповідні ради, а не окремі депутати, згідно статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" є тими представницькими органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, а отже й наділені в силу передбачених законодавством випадках на звернення до суду з метою захисту порушених прав територіальної громади.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №2340/3539/18,  відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" не вбачається, що депутат місцевої ради уповноважений представляти у судах інтереси ради, або інтереси утворених нею комісій, або інтереси виборців інакше, ніж поза відносинами представництва, а тому у депутата місцевої ради відсутнє право звертатися до суду, однак такий висновок не поширюється на правовідносини, спір в яких стосується процедурних питань.
В даному випадку суд першої інстанції, мотивуючи прийняту ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, посилався на відсутність порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивачів спірним рішенням міської ради від 23.01.2020 року №2300 "Про міський бюджет міста Херсона на 2020 рік". Однак, при цьому, судом першої інстанції не було враховано, що позивачі, окрім оскарження рішення міської ради, заявляли позовні вимоги про визнання протиправними дій Херсонського міського голови Миколаєнка В.В. по включенню до пропозицій порядку денного пленарного засідання сесії Херсонської міської ради VII скликання від 23.01.2020 року і поставлення на голосування проекту рішення Херсонської міської ради "Про міський бюджет міста Херсона на 2020 рік", тобто вказували на порушення Регламенту роботи Херсонської міської ради, що відноситься до  процедурних питань.
Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 320/9766/15-а, від 06 листопада 2019 року у справі №2340/3539/18, у разі якщо спір стосується процедурних питань, то позивач, як депутат ради, має право на звернення до суду з таким позовом.
Наявність підстав для відмови у відкритті провадження в цій частині позовних вимог судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали встановлено не було.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості) позивачів при зверненні до суду з даним позовом, а також відсутності у адміністративного суду юрисдикції для розгляду даної справи та наявності підстав для відмови у відкритті адміністративного провадження.
Враховуючи все вищевикладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не дотримано вимог процесуального законодавства, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі. 
Відповідно до статті 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим, на підставі ст. 320 КАС України, ухвала суду підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду (зі стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі).
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - задовольнити.
Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року - скасувати.
Справу за позовом депутата Херсонської міської ради ОСОБА_1, депутата Херсонської міської ради Богданова Віталія Володимировича до Херсонського міського голови, Херсонської міської ради, за участю третіх осіб на стороні позивачів: секретаря Херсонської міської ради VІІ скликання Урсуленко Олени Борисівни, депутата Херсонської міської ради Романюка Олега Ярославовича, про визнання протиправними дій та рішення, направити до суду першої інстанції для продовження розгляду (зі стадії вирішення питання про відкриття провадження по справі).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 09.04.2020 р. 

Суддя - доповідач:                                                                                     Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                           Л.В. Стас

Суддя:                                                                                                           І.О. Турецька