ПОСТАНОВА 
Іменем України
22 квітня 2020 року                                                                 м. Кропивницький
справа № 398/4107/19
провадження № 22-ц/4809/743/20 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 та адвоката Руссу Надії Олексіївни на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2020 року у складі судді Орловського В. В. і В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Руссу Надія Олексіївна, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 9 750 грн.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач є батьком доньки ОСОБА_3 , яка навчається на заочній формі навчання на контрактній основі в Київському національному університеті культури і мистецтв (далі - КНУКіМ), термін навчання - з 01.09.2019 по 30.06.2023.
Позивач, як мати, приймає участь у витратах на навчання доньки, зокрема оплачує кошти за навчання та за проживання доньки у гуртожитку, окрім цього несе витрати на придбання канцтоварів, книг.
На підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.07.2017 відповідач у примусовому порядку сплачував аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі ј частини всіх видів заробітної плати (доходу) щомісячно до досягнення донькою повноліття.
В період, коли донька ОСОБА_3 ще не досягла повноліття та навчалась у вищому навчальному закладі відповідач ухилявся від допомоги доньці.
Враховуючи, що позивач сплатила за навчання доньки та проживання її в гуртожитку грошові кошти в сумі 19 500 грн, а відповідач у добровільному порядку у категоричній формі відмовився сплатити половину суми грошових коштів, вона змушена звернутись до суду.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 фактично понесені нею додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 у розмірі 1 250 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 98 грн 51 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що до правовідносин, що склалися між сторонами у період, коли їх дочка була неповнолітньою, тобто з 01 вересня по 16 листопада 2019 року, застосовуються норми ч.1 ст.185 СК України та понесені позивачем витрати на оплату навчання дитини у ВНЗ на заочній формі навчання слід віднести до додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, а саме розвитком здібностей дитини.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати позивача на оплату проживання доньки у гуртожитку у м. Києві протягом усього навчального року не можна віднести до витрат, пов`язаних із розвитком здібностей дитини. 
З урахуванням встановленого судом розміру доходу відповідача, його витрат на сплату аліментів на утримання доньки, інших відомостей щодо сімейного стану відповідача, суд дійшов висновку про те, що відповідач не має можливості сплачувати додаткові витрати на дитину у заявленому позивачем розмірі тому стягненню підлягає лише часткова компенсація витрат, які позивач понесла на оплату навчання дитини за період з 01 вересня по 16 листопада 2019 року, а саме у розмірі 1250 грн.
З огляду на те, що 16 листопада 2019 року доньці виповнилось 18 років та вона є повнолітньою, тому до всіх витрат, які понесла позивач на оплату навчання повнолітньої доньки, починаючи з 16 листопада 2019 року правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Оскільки, рішенням Олександрійського міськрайонного суду від від 5 лютого 2020 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на її утримання на період навчання в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 16 листопада 2019 року і до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2023 року, але не більш ніж до досягнення ОСОБА_3 23 (двадцяти трьох) років, питання щодо утримання повнолітньої доньки, яке згідно ст.199 СК України включає витрати на навчання, вже було розглянуто судом у спорі між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для задоволення решти позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Руссу Н. О. просять скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, тому що висновки, викладені в ньому, не відповідають обставинам справи.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що правовідносини, які склалися між сторонами в той період, коли їх донька була неповнолітньою, а тому застосуванню підлягає ч. 1 ст. 185 СК України, а стягненню підлягають кошти тільки за період з 01 вересня по 16 листопада 2019 року.
Проте, в наданих до суду першої інстанції квитанціях, зазначається сплата позивачем грошей була здійснена саме в той період, коли донька була неповнолітньою.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 9 750 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 01.01.2020 становить 210200 грн), апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 26.11.2001 Відділом реєстрації актів громадського стану Олександрійського міського управління, актовий запис №608.
Згідно копії довідки від 30.10.2019 № 886 виданої Київським університетом культури, ОСОБА_3 є студентом 1 курсу, групи ДХМг19, заочної форми навчання на контрактній основі. Термін навчання з 01.09.2019 по 30.06.2023.
ОСОБА_1 та Київський університет культури уклали договір №32979 про підготовку фахівця з вищою освітою ОСОБА_3 . Форма навчання заочна, строк навчання з 01.09.2019 по 30.06.2023. Посеместрова оплата навчання становить 8250 грн, що підтверджується копією відповідного договору.
ОСОБА_3 уклала контракт на проживання в гуртожитку АДРЕСА_1 на 2019-2020 роки з Київським національним університетом культури і мистецтв, що підтверджується копією відповідного контракту та копією договору найму житлового приміщення у гуртожитку №0107.
Згідно копії довідки від 04.11.2019 № 1146 Київського національного університету культури і мистецтв виданої ОСОБА_3 , загальна вартість проживання у гуртожитку №3 на період з 01.09.2019 по 30.06.2020 становить 3000 грн.
Згідно копії квитанції 0.0.1422301482.1 від 29.07.2019 ОСОБА_1 на рахунок Київського університету культури за навчання ОСОБА_3 сплатила 16500 грн.
Згідно копії квитанції 0.0.1448057983.1 від 27.08.2019 ОСОБА_3 на рахунок Київського університету культури за гуртожиток сплатила 3000 грн.
Відповідно до рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 липня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно , починаючи з 04 травня 2016 року і до її повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 5 лютого 2020 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на її утримання на період навчання в розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 16 листопада 2019 року і до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2023 року, але не більш ніж до досягнення ОСОБА_3 23 (двадцяти трьох) років.
Також суд першої інстанції врахував пояснення відповідача про те, що він регулярно на прохання доньки надає їй додаткові кошти у розмірі від 100 до 600 гривень на кишенькові витрати, які дає їй особисто або пересилає на картку доньки. Ці твердження відповідача позивач не оспорювала, натомість зазначила, що цих грошей недостатньо для забезпечення потреб дитини.
Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що з 01 вересня по 16 листопада 2019 року, слід застосовувати норми ч.1 ст.185 СК України та понесені позивачем витрати на оплату навчання дитини у ВНЗ на заочній формі навчання слід віднести до додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, а саме розвитком здібностей дитини, а, з огляду на те, що 16 листопада 2019 року доньці позивача та відповідача виповнилось 18 років та вона є повнолітньою, тому до всіх витрат, які понесла позивач на оплату навчання повнолітньої доньки, починаючи з 16 листопада 2019 року застосовується стаття 199 цього Кодексу. Однак з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).
СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем були понесені витрати на неповнолітню доньку у зв`язку з оплатою вартості її навчання у вищому навчальному закладі та проживанням у гуртожитку на загальну суму 19 500 грн.
Проте, навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Така правова позиція міститься також у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року (справа № 219/1766/18).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно, до додаткових витрат на дитину також не відносяться і витрати на проживання у гуртожитку у зв`язку з навчанням.
Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому місцевий суд, неправильно застосувавши норми ст. 185 СК України, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Позивач у позовній заяві не зазначала про наявність у доньки ОСОБА_3 особливих здібностей (природного нахилу, таланту), які потребують розвитку, і такі обставини не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
Витрати батьків на здобуття дитиною освіти є звичайними та необхідними витратами на її утримання і мають враховуватися судом при визначенні розміру аліментів (п. 4 ч. 1ст. 182 СК України).
Продовження навчання дитиною, яка здобула повну загальну середню освіту, у вищому навчальному закладі не має наслідком додаткових витрат (додаткового виду витрат) її батьків, а лише зміну розміру їх витрат на освіту дитини, порівняно з витратами на позашкільну, загальну середню чи інші види освіти.
Отже, навчання дочки сторін у Київському національному університеті культури і мистецтв для здобуття професійної освіти та її проживання у гуртожитку не відноситься до тих обставин, які передбачають можливість стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами позивачем не доведено наявність особливих обставин, у зв`язку з якими вона понесла додаткові витрати на дитину, згідно положень ст. 185 СК України, а тому  в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та адвоката Руссу Надії Олексіївни задовольнити частково.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                                                  С. І. Мурашко 
Судді                                                                  А. М. Головань
О. Л. Карпенко