Постанова  
Іменем  України
 
06 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 722/969/19-ц
 
провадження № 61-1956св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - Сокирянська міська рада Чернівецької області,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2019 рокуу складі колегії суддів:                  Одинака О. О., Владичана А. І., Половінкіної Н. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2019 року Сокирянська міська рада Чернівецької області звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради про передачу безоплатно у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.
Позовну заяву мотивовано тим, що на підставі рішення Сокирянської міської ради Чернівецької області від 22 лютого 2008 року № 35/20-08 відповідачу у власність передана земельна ділянка площею 0,0322 га, кадастровий номер 7324010100:01:003:0537, що розташована                                   по АДРЕСА_1 , проте відноситься до земель водного фонду, оскільки розташована в прибережній захисній смузі річки Сокиряни, тому не може передаватися у власність громадянам.
Відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону.
ОСОБА_1 міг і повинен був знати про те, що передана йому у власність земельна ділянка перебуває в межах прибережної захисної смуги, тому вибула з володіння міської ради з порушенням вимог закону, що ставить під сумнів добросовісність відповідача під час набуття ним цієї земельної ділянки у власність.
Сокирянській міській раді Чернівецької області лише у вересні 2017 року стало відомо про те, що зазначена земельна ділянка знаходиться                             у прибережній захисній зоні.
Ураховуючи викладене, Сокирянська міська рада Чернівецької області, уточнивши позовні вимоги, на підставі статті 388 ЦК України просила суд:  визнати незаконним пункт 2 рішення Сокирянської міської ради Чернівецької області від 22 лютого 2008 № 35/20-08 про передачу                      ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,0322 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державного акта серії ЯД № 104018 на право власності                         на земельну ділянку площею 0,0322 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7324010100:01:003:0537, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, виданий ОСОБА_1 31 липня 2008 року; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер 7324010100:01:003:0537, що розташована                                  по АДРЕСА_1 у комунальну власність міської ради. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області                           від 02 жовтня 2019 року прийнято відмову Сокирянської міської ради Чернівецької області від позову до ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання незаконним пункту 2 рішення Сокирянської міської ради Чернівецької області від 22 лютого 2008 № 35/20-08 про передачу                      ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,0322 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акта серії ЯД № 104018 на право власності на земельну ділянку площею 0,0322 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7324010100:01:003:0537, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, виданий ОСОБА_1 31 липня 2008 року. 
Закрито провадження у справі в цій частині позовних вимог.
 
Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області                           від 02 жовтня 2019 року у складі судді Телешмана О. В. у задоволенні позову Сокирянської міської ради Чернівецької області відмовлено.  
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що на спірній земельній ділянці на даний час чи на момент передачі її у власність ОСОБА_1 протікали                                чи знаходилися поверхневі води, зокрема водний об`єкт - річка. Відповідач не міг і не повинен був знати, що земельна ділянка, яка йому передавалася                    у власність, може перебувати у межах прибережної захисної смуги.
Суд також зазначив, що стаття 88 Водного кодексу України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки на переданій у власність відповідачу земельній ділянці відсутні поверхневі водні об`єкти.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2019 року апеляційну скаргу Сокирянської міської ради Чернівецької області задоволено.
Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області                          від 02 жовтня 2019 року скасовано.
Позов Сокирянської міської ради Чернівецької області до ОСОБА_1                про повернення земельної ділянки у комунальну власність задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у комунальну власність Сокирянської міської ради Чернівецької області земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер 7324010100:01:003:0537, що розташована                                      по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Сокирянської міської радиЧернівецької області32 242,50 грн на відшкодування судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на час передачі землі                у власність ОСОБА_1 та видачі йому державного акта на право власності, спірна земельна ділянка обліковувалась як землі водного фонду та                              є прибережною захисною смугою, тому передача Сокирянською міською радою Чернівецької областіїї у приватну власність відповідачу для ведення особистого селянського господарства відбулася з порушенням земельного та водного законодавства.
При цьому ОСОБА_1   має можливість заявити до Сокирянської міської ради Чернівецької областіпозов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна йому внаслідок прийняття неправомірного оскарженого рішення про передачуу приватну власність спірної земельної ділянки, а також внаслідок подальшого повернення цієї земельної ділянки власнику. 
Також суд зазначив, що позивач, встановивши факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що перебувають у комунальній власності Сокирянської міської ради Чернівецької області, мав підстави заявити вимоги про повернення спірної земельної ділянки, хоча помилково застосував для такої вимоги приписи статей 387 і 388 ЦК України,                             а не статтю 391 ЦК України та частину другу статті 52 ЗК України. Проте помилкова юридична кваліфікація позивачем позовної вимоги                                  про повернення спірної земельної ділянки водного фонду як вимоги, до якої слід застосувати приписи статей 330, 387 і 388 ЦК України, не може бути підставою для відмови в позові.
Суд послався на відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У січні 2020 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,             в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу                                  № 722/969/19 -ц з Кельменецького районного суду Чернівецької області. 
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу
 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2020 року заяву  ОСОБА_1                  про зупинення виконання постанови Чернівецького апеляційного суду                         від 20 грудня 2019 року задоволено.
Зупинено виконання постанови Чернівецького апеляційного суду 
від 20 грудня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року справу за позовом Сокирянської міської ради Чернівецької області до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки у комунальну власність призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними                 у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що Чернівецький апеляційний суд порушив вимоги пункту 4 частини другої статті 43,                  статей 76, 83, частини третьої статті 367 ЦПК України. У порушення вимог вказаного законодавства судом самостійно запропоновану позивачу організувати проведення експертизи і в подальшому подати суду відповідний висновок, при цьому судом не з`ясовано причини неподання такого висновку до суду першої інстанції. При цьому висновок експерта містить багато суперечностей і не може розглядатися як доказ і підстава для задоволення позову.
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно з кадастровим планом земельної ділянки площею 0,0322 га та з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 104018 спірна земельна ділянка межує з землекористувачами - фізичними особами, з якими погоджувалися межі цієї земельної ділянки, тобто серед землекористувачів по всьому периметру спірної земельної ділянки не було Сокирянської міської ради Чернівецької області чи Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ. Також                            у судовому засіданні сторони визнали ту обставину, що на поверхні спірної земельної ділянки відсутня річка та будь-які водні об`єкти.
Посилання апеляційного суду на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 469/1393/16-ц, провадження             № 14-71цс18, є безпідставним, оскільки у ній інші фактичні обставини.
Крім того, вказані вище висновки Верховного Суду стосуються поверхневих водних об`єктів, а в судовому засіданні встановлено, що на спірній земельній ділянці будь-які поверхневі водні об`єкти відсутні.
Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що спірна земельна ділянка перебувала в прибережній смузі річки, потічка чи струмка, тобто,                  що на момент надання у власність відповідачу земельної ділянки та                    на даний час на місці земельної ділянки встановлена водоохоронна зона відповідно до існуючих конкретних умов забудови, з урахуванням містобудівної документації та з урахуванням конкретних умов, що склалися. 
З наданого позивачем листа Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ № 193 та акта обстеження прибережної смуги річки «Сокирянка» від 14 травня 2019 року не вбачається, що вони складені з урахуванням методики визначення масивів поверхневих та підземних вод. Крім того, у вказаному акті зазначається про обстеження річки «Сокирянка», а у вказаному листі йдеться про притоку річки «Сокиряни» без зазначення назви цієї притоки.
Апеляційний суд, позбавляючи його права власності на земельну ділянку              не врахував принцип «належного урядування», який може покладати                      на державні органи обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам.
Також заявник посилається на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У лютому 2020 року Сокирянська міська рада Чернівецької областіподала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено,                       що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. 
Також зазначила, що надання у приватну власність земельних ділянок комунальної власності, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить статті 83 ЗК України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням двадцятої сесії п`ятого скликання Сокирянської міської ради Чернівецької області від 22 лютого 2008 року № 35/20-08 на підставі відповідної заяви та матеріалів інвентаризації земельної ділянки, поданих приватним науково-виробничим підприємством «Геоцентр», ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею                 0,10 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови та земельну ділянку площею 0,0322 га              з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 13, т. 1). 
На підставі вищевказаного рішення 28 березня 2008 року приватним науково-виробничим підприємством «Геоцентр» розроблено технічну документацію зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 5-32, т. 1).
 
Згідно з протоколом погодження зовнішніх меж землекористування в натурі від 11 лютого 2008 року, наявним у технічній документації, межі спірної земельної ділянки погоджені з усіма суміжними землекористувачами, якими є фізичні особи. Протокол підписаний міським головою                    ОСОБА_2 , представником міської ради та ОСОБА_1 (а. с. 99, т. 1).
Відповідно до висновку про права третіх осіб на земельну ділянку, обмеження в її використанні земельних часток (паїв) на місцевості                 від 25 березня 2008 року № 209 обмеження у використанні земельної ділянки площею 0,0322 га відсутні (а. с. 20, т. 1). 
У висновку відділу містобудування та архітектури Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області від 04 березня 2008 року                    № 127 про наявні обмеження на використання земельної ділянки зазначено, що земельні ділянки по АДРЕСА_1 слід використовувати згідно з генпланом населеного пункту                (а. с. 22, т. 1). 
Згідно з кадастровим планом земельної ділянки площею 0,0322 га                       та з державним актом на право власності на земельну ділянку                           серії ЯД № 104018 спірна земельна ділянка межує із землекористувачами - фізичними особами, з якими погоджувалися межі цієї земельної ділянки                (а. с. 24, т. 1).
31 липня 2008 року на підставі рішення Сокирянської міської ради Чернівецької області від 22 лютого 2008 року № 35/20-08 ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯД № 104017 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 7324010100:01:003:0536, та державний акт серії ЯД №104018 на право власності на земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер 7324010100:01:003:0537                             (а. с. 32-33, т. 1).
Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0322 га, кадастровий номер 7324010100:01:003:0537, земельна ділянка визначена в натурі за такими розмірами: від точки А до точки Б - 15,98 м, від точки Б до точки В - 20,08 м, від точки В до точки Г - 16,21 м,              від точки Г до точки А - 20,05 м (а. с. 33, т. 1).
2.    Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України (тут і далі - у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин).
 
Згідно зі статтею 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок,  струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. 
При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. 
Розмір  та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою,                     а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.
 
Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
 
Судом установлено, що спірна земельна ділянка розташована в межах міста Сокиряни Чернівецької області.
В акті обстеження прибережної смуги річки Сокирянки біля земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером 7324010100:01:003:0537 від 14 травня 2019 року, яке було здійснене комісією Сокирянської міської ради Чернівецької області, встановлено, що вказана земельна ділянка знаходиться в охоронній зоні річки Сокирянка.
19 вересня 2019 року Сокирянська міська рада Чернівецької області отримала лист Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ № 193, в якому зазначено, що на підставі співставлення з публічною кадастровою картою вказане управління підтверджує факт перебування у власності громадянина ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 7324010100:01:003:0537, що виділена неправомірно, оскільки частина її знаходиться на землях водного фонду, а саме охоплює частково русло лівої притоки річки Сокиряни на відстані 1 км від місця її впадіння в основну річку в межах міста Сокиряни (а. с. 35, т. 1). До зазначеного листа додано копію титульного листа «Паспорту річки Сокиряни» від 1995 року, копія грунтово-меліоративної карти з «Паспорту річки .. » та скріншот карти « Гугл » з позначеннями та вимірами в межах міста Сокиряни (а. с. 36-38, т. 1). 
У листі Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет Державного агентства водних ресурсів України від 15 жовтня 2019 року       № 10А/2019 зазначено, що річка Сокиряни за класифікацією належить до малих річок, що також підтверджується копією паспорта, виданого Чернівецькою філією інституту «Укрводпроєкт» у 1995 році                                      (а. с. 120-121, т. 1).
Таким чином, річка Сокирянка є притокою річки Сокиряни, яка належить до малих річок.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
 
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (частина перша статті 61 ЗК України, частина перша статті 89 ВК України).
 
Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).
 
Окрім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати громадянам та юридичним особам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).
 
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок надання та використання. Такі землі можуть змінювати володільця шляхом передання їх у приватну власність лише у випадках, прямо передбачених у статті 59 ЗК України.
 
Апеляційний суд правильно застосував висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, провадження № 14-71цс18, у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, провадження № 14-452цс18, про те,                що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). А тому відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
 
Згідно з висновком земельно-технічного дослідження від 16 грудня                   2019 року № 19112 земельна ділянка площею 0,0322 га, кадастровий номер 7324010100:01:003:0537, розташована по АДРЕСА_1 повністю знаходиться у прибережній зоні річки Сокирянка , яка є притокою річки Сокиряни.
 
Зазначена обставина підтверджується наявним у вищевказаному експертному дослідженні ситуаційним планом спірної земельної ділянки, відповідно до якого та плану меж спірної земельної ділянки, який міститься в державному акті на право власності серії ЯД № 104017, виданому                          ОСОБА_1 31 липня 2008 року, спірна земельна ділянка, як з лівого                       так і з правого берегів річки Сокирянка, повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги, встановленої Державними будівельними нормами 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських                           і сільських поселень», затвердженими наказом Держкоммістобудування              від 17 квітня 1992 року № 44, згідно з якими мінімальна ширина прибережної захисної смуги в межах наседеного пункту повинна складати не менше 20 м від урізу води.
 
Таким чином, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про те,               що на час передачі землі у власність ОСОБА_1 та видачі йому державного акта на право власності, спірна земельна ділянка обліковувалась як землі водного фонду та є прибережною захисною смугою, а тому її передача Сокирянською міською радою Чернівецької області у приватну власність відповідачу для ведення особистого селянського господарства відбулася              з порушенням діючого законодавства.
Такий висновок апеляційного судуузгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної прецедентної практики Європейського суду з прав людини  не заслуговують на увагу, апеляційний суд надав чим доводам належну правову оцінку. 
 
Крім того, щодо цих доводів існує численна судова практика. Зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року          у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19, висловлено таку правову позицію. 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як                         в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людинистаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини                            і основоположних свобод закріплює три окремі норми: 1) виражається                     у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того                   ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна                       у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити               у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
 
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає               зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
 
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу                  у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
 
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання                 в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України»                   від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
 
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд з прав людини констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий.                І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
 
Таким чином, з урахуванням вищезазначених вимог закону, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами,                           з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК Україниповно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про задоволення позову Сокирянської міської ради Чернівецької області.   
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками апеляційного суду та вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді попередньої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк