ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/8400/18                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 березня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів Шурко О. І., Ганечко О. М.,
                                        за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1   про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2019, - 
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Міністерства оборони України в частині неналежного розгляду питання про призначення та виплату або відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності у порядок та спосіб, визначені законодавством України. Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги від 15.02.2018 разом з доданими до неї документами у порядок та спосіб, визначені законодавством України, з урахуванням висновку суду у даній справі.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 залишено без змін.
У грудні 2019 ОСОБА_1 у порядку ст. 383 КАС України звернувся до суду із заявою, в якій просив:
- визнати протиправним рішення від 12.04.2019 про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних громадян, що оформлене протоколом Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 12.04.2019 №42.
- зобов`язати Міністерство оборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням III (третьої) групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії відповідно до пп. «б» п. 1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
- зобов`язати Міністерство оборони України подати до Окружного адміністративного суду міста Києва у п`ятнадцятиденний строк з дня набрання законної сили ухвали суду звіт про вжиті заходи щодо усунення встановлених порушень.
Посилається на те, що на виконання рішення суду Міністерство оборони України прийняло рішення від 12.04.2019 у формі витягу з протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних громадян.
Разом з тим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 у справі №826/8400/18 встановлено, крім іншого, що право на отримання одноразової грошової допомоги, зважаючи на наведені норми, позивач отримав з 27 червня 2017 року, а з відповідною заявою про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 звернувся 17 березня 2018 року. У абзаці 3 підпункту 1 пункту 6 Порядку №975 зазначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності 3-ї групи.
На думку заявника, боржник відійшов від висновків суду та прийняв протиправне рішення у призначені спірної виплати від 12.04.2019 у формі витягу з протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних громадян, а не у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2019, заяву про визнання протиправним рішення Міноборони України на виконання рішення суду у справі №826/8400/18 – залишено без задоволення. 
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що на виконання судового рішення Міноборони України повторно розглянуто документи ОСОБА_1 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у відповідності до норм чинного законодавства і прийнято рішення, викладене у формі протоколу, із зазначенням підстав її призначенні та виплаті. Крім того, суд зауважив, що незгода позивача з викладеним у протоколі від 12.04.2019 року № 42 рішенням є підставою для звернення до суду у загальному позовному порядку з вимогою про визнання протиправним та скасування вказаного рішення.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити  вимоги заяви.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що відповідач, попри висновки судів першої та апеляційної інстанції прийняв рішення про призначенні позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних громадян, а не у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних громадян. Крім того, наголошує, що судовими рішеннями зобов`язано відповідача не лише розглянути заяву позивача, а прийняти відповідне рішення саме з урахуванням висновків суду. Зазначає про помилковість позиції суду першої інстанції щодо необхідності захисту порушених прав шляхом звернення до суду із новим окремим позовом, оскільки ст. 383 КАС України передбачено окремий інститут судового контролю за виконанням рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу Міноборони України просить в її задоволенні відмовити повністю, обґрунтовуючи свою позицію тим, що безпідставною та необґрунтованою є вимога позивача про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до підпункту 1 пункту 6 Порядку тобто у розмірі 250 кратного прожиткового мінімум, оскільки відповідно до підпункту 1 пункту 6 Порядку здійснюється призначення та виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.
Зважаючи на те, що Позивач проходив саме строкову військову службу, виплата йому ОГД повинна проводитись відповідно до підпункту 3 пункту 6 Порядку. 
В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, представник відповідача МОУ просив залишити ухвалу суду без змін, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, про апеляційний розгляд справи повідомлений належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. 
Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». 
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. 
Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.
Як було встановлено, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 05 березня 2019 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: визнано протиправними дії Міністерства оборони України в частині неналежного розгляду питання про призначення та виплату або відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності у порядок та спосіб, визначені законодавством України; зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги від 15 лютого 2018 року разом з доданими до неї документами у порядок та спосіб, визначені законодавством України, з урахуванням висновку суду у даній справі. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення, оформлене протоколом №42 від 12 квітня 2019 року, про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 70-кратному прожитковому мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, що становить 112 000,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача, судом першої інстанції зроблено висновок, що питання розміру належної до виплати суми одноразової грошової допомоги не було предметом розгляду справи 826/8400/18, та згадуваним судовим рішення встановлено право позивача на отримання такої одноразової грошової допомоги у розмірах та порядку, визначених Порядком №975.
Так, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 залишено без змін.
Крім того, у згаданому рішенні суду встановлено, що згідно з п. 5 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
Відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від часу настання інвалідності.
Згідно з нормами Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (Порядок № 975 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
У рішенні суду першої інстанції так і у постанові апеляційного суду зазначено, що відповідно до абз. 3 пп. 1 п. 6 Порядку № 975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи. Вказане спростовує висновок суду першої інстанції, про відсутність у рішенні вказівки розміру належної до виплати суми одноразової грошової допомоги.
ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності, яка передбачена ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що й вказано у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019 яка набрала законної сили та відповідно до положень ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягає доказуванню.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що у резолютивній частині рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 зазначено про обов`язок Міноборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги від 15 лютого 2018 року разом з доданими до неї документами у порядок та спосіб, визначені законодавством України, з урахуванням висновку суду у даній справі. 
Таким чином, з огляду на правовий статус Міноборони України як суб`єкта владних повноважень по відношенні до ОСОБА_1 як громадянина України, який за наслідками судового захисту вправі очікувати на своєчасне та у повному обсязі поновлення порушених прав з боку державних органів, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення поданої заяви, а тому вважає, що рішення від 12.04.2019 про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних громадян, що оформлене протоколом Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 12.04.2019 №42, прийнято всупереч рішення суду, яке набрало законної сили, адже не враховує викладені у такому судовому акті висновки.
Отже, дії Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині прийняття рішення щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги без урахування висновків суду суперечать п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України, відповідно до яких судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Як вже було зазначено вище, згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 249 КАС України визначають, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
З урахуванням наведеного, а також з огляду на наявність у суду апеляційної інстанції повноважень на постановлення окремої ухвали, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення із постановленням ухвали про визнання протиправним рішення від 12.04.2019 про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних громадян, що оформлене протоколом Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 12.04.2019 №42 та зобов`язання Міноборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1  одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи та прийняття відповідного рішення з урахуванням висновків суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 382 КАС України).
Тобто, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі.
За таких обставин колегія суддів приходить висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про визнання протиправним рішення, вчиненого суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково – ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти окрему ухвалу, якою зобов`язати суб`єкта владних повноважень усунути порушення закону.
Керуючись ст. ст. 14, 242-244, 249, 315, 317, 320, 321, 322, 325, 383 КАС України, колегія суддів, -   
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2019 – задовольнити частково.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2019 – скасувати.
Прийняти ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних громадян, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 12.04.2019 року №42.
Зобов`язати Міністерство оборони України вжити заходи щодо усунення порушень п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом розгляду питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням III (третьої) групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії відповідно до пп. «б» п. 1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           О. М. Ганечко

                                                                                                    О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 16.03.2020