УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 2-847/10
провадження № 61-6191ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
стягувач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
боржник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Єпіфанова Ірина Валеріївна,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2020 рокуу справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Єпіфанової Ірини Валеріївни, боржник - ОСОБА_1 ,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду зі скаргою про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Єпіфанової І. В., боржник - ОСОБА_1 
ПАТ «Дельта Банк» скаргу обґрунтовував тим, що на примусовому виконанні у Автозаводському відділі державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області перебуває виконавче провадження, відкрите на виконання виконавчого листа № 2-847/2010, виданого 6 травня 2010 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області. 
29 вересня 2017 року державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Єпіфановою І. В. прийнято постанову про повернення виконавчого документа № 2-847/2010 від 6 травня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» на підставі пункту 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
З діями державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Єпіфанової І. В. щодо повернення виконавчого документа стягувач не погодився та вказав, що не відмовлявся залишати за собою майно боржника, оскільки пропозицій державного виконавця щодо цього не отримував.
З цих підстав ПАТ «Дельта Банк» просив визнати дії Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській областіпротиправними у частині ненадання відповіді на письмове звернення ПАТ «Дельта Банк» від 20 грудня 2018 року за вих. № 02.2.3-934 про надання доказів направлення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 вересня 2017 року та оригінала виконавчого листа № 2-847/2010, виданого 6 травня 2010 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області; скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП № 31669038 від 29 вересня 2017 року; зобов`язати Автозаводський відділ державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області здійснити дії щодо відновлення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа     № 2-847/2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») заборгованості за кредитним договором № 07/36/07-С від 27 липня 2007 року у розмірі 2 750 962,16 грн.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. 
Визнано незаконною постанову державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Єпіфанової І. В. від 29 вересня 2017 року про повернення виконавчого листа № 2-847, виданого 6 травня 2010 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості у розмірі 2 752 782,16 грн.
У іншій частині скарги відмовлено.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року - без змін. 
Не погоджуючись із ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року та постановою Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2020 року, ОСОБА_1 31 березня 2020 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2020 року, скасувати ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року в частині задоволенні скарги і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги у цій частині. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Підставами касаційного оскарження ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2020 року ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що судами неправильно засновано пункт 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», порушено частину першу статті 449 ЦПК України, не повідомлено його про дату, час і місце судового засідання. Також вказує про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
Постановляючи оскаржувану ухвалу і частково задовольняючи вимоги скаржника, Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області виходив із того, що під час перевірки виконавчого провадження в діях державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Єпіфанової І. В. виявлено порушення вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» щодо ненаправлення копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та оригінала виконавчого листа № 2-847 від 6 травня 2010 року. 
Відмовляючи у задоволенні вимог скарги про скасування постанови від 29 вересня 2017 року та зобов`язання відновити виконавче провадження суд першої інстанції вказав, що виконавче провадження відновлено і перебуває на виконанні в Автозаводському відділі державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.
З висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення скарги суд апеляційної інстанції погодився, оскільки не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. 
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 березня 2010 року задоволено позов ВАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованість у розмірі 2 750 962,16 грн, 1 700 грн у відшкодування судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
На виконання вказаного судового рішення 6 травня 2010 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області видано виконавчий лист № 2-847/2010.
7 березня 2012 року державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження (виконавче провадження № 31669038).
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 червня 2016 року замінено стягувача ВАТ «Кредитпромбанк» на правонаступника ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні № 31669038 від 7 березня 2012 року.
17 серпня 2016 року державним виконавцемАвтозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області прийнято постанову про заміну сторони виконавчого провадження.
29 вересня 2017 року державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області прийнято постанову про повернення виконавчого документа № 2-847 від 6 травня 2010 року стягувачу.
11 червня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» направило до Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області запит про направлення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, на який отримало відповідь 25 червня 2018 року.
20 грудня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» направлено заяву щодо надання доказів, які підтверджують направлення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з оригіналом виконавчого документа у вигляді виписки з журналу реєстрації вихідної кореспонденції та копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. 
11 січня 2019 року на адресу ПАТ «Дельта Банк» надійшла відповідь зі змісту якої вбачається, що надати підтверджуючі докази направлення виконавчого документу немає можливості, оскільки відповідно до статті 128 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємців, організацій, із зазначенням строків зберігання документів, реєстри на відправлення рекомендованої кореспонденції зберігаються один рік, та на даний час знищені.
6 лютого 2019 року начальником Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Шевченко М. С. проведено перевірку виконавчого провадження № 31669038, за результатами проведення якої в діях державного виконавця Єпіфанової І. В. виявлено порушення вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».
21 лютого 2019 року державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області прийнято постанову про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 вересня 2017 року.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).
Згідно змісту статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають. 
Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у цій же редакції Законувиконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.
Установивши за матеріалами справи, що ПАТ «Дельта Банк» не відмовлялося залишати за собою майно боржника, пропозицій державного виконавця щодо цього не отримувало, у діях державного виконавця виявлено порушення вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про незаконність повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
Вказаним спростовуються доводи заявника щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій пункту 3 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
Посилання заявника на те, що судами порушено частину першу статті 449 ЦПК України і не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18 відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, ПАТ «Дельта Банк» дізнався про порушення його прав 11 січня 2019 року і подав скаргу 24 січня 2019 року. 
Відповідно до пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. 
Відповідно до частини третьої статті 124 ЦПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Касаційний суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ПАТ «Дельта Банк» скаргу на дії органу державної виконавчої служби подав без пропуску процесуального строку. 
Твердження заявника щодо неповідомлення його про дату, час і місце судового засідання спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи. 
Апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 належним чином повідомлений про розгляд скарги ПАТ «Дельта Банк» 14 листопада 2019 року о 10 годиіні 00 хвилин, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга  ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2020 рокує необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у            матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2020 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2020 року у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Єпіфанової Ірини Валеріївни, боржник - ОСОБА_1 .
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов