ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/2035/18                                                                       Суддя першої інстанції: Качур І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 березня 2020 року                                                                                          м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді          - Пилипенко О.Є.  
          суддів                              - Беспалова О.О. та Черпіцької Л.Т.,
          при секретарі                     - Кузик О.С.,
          за участю: 
          позивача:                     - ОСОБА_1 ,
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2018 року позивачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулись до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, в якому просили:
-          визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо виплати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 компенсаційні втрати частини пенсії у зв`язку із несвоєчасним виконанням постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року в адміністративній справі №761/26281/14-а і зобов`язати його нарахувати і виплатити їм цю компенсацію за період з 05 березня 2014 року по 06 липня 2017 року;
- стягнути із Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_1 329,01 гривень податку на доходи фізичних осіб і 32.89 гривні військового збору,  а всього 361,90 гривень, які утримані з його пенсії у 2015 році;
- зобов`язати Державну казначейську службу України списати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 1000 євро на кожного у відшкодування завданої їм матеріальної (майнової) і моральної шкоди, які конвертувати у гривню за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення їм платежу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві і Державну казначейську службу України подати до суду звіти про виконання його постанови.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачі та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулись з апеляційними скаргами.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повернуто апелянту.
ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі просять суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. 
Відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Державної казначейської служби України до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту винесення рішення Шевченківським районним судом м. Києва від 15 січня 2015 року в адміністративній справі № 761/26281/14-а та його виконання минуло декілька років, що свідчить про порушення відповідачами граничних строків виконання судового рішень та допущення відповідачами бездіяльності при виконанні рішення суду щодо перерахунку пенсії на користь позивачів, у зв`язку з чим наявні підстав для задоволення вимоги позивачів в частині визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо тривалого невиконання судового рішення та необхідності нарахування та виплати компенсації у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, разом з тим, позовні вимоги щодо встановлення судового контролю, відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, відсутні протиправні дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в частині утримання з пенсії ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб та військового збору усього в розмірі 361,90 грн., адже відповідач діяв в межах чинного, на час виникнення спірних правовідносин норм законодавства.
Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року в адміністративній справі № 761/26281/14-а було частково задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач-1) і зобов`язано його на підставі довідок про розмір грошового забезпечення провести перерахунок і виплату їм пенсій з 05 березня 2014 року із врахуванням підвищення розмірів посадових окладів відповідно до наказу Міністерства оборони України від 27 листопада 2013 року № 814.
Ухвалою від 19 березня 2015 року Київський апеляційний адміністративний суд залишив апеляційну скаргу відповідача-1 без задоволення, а тому зазначена вище постанова набрала законної сили.
Відповідач добровільно не виконував постанову від 15 січня 2015 року в адміністративній справі № 761/26281/14-а, у зв`язку з цим, постановами державного виконавця від 27 серпня 2015 року за заявами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які отримали виконавчі листі і пред`явили їх для примусового виконання, були відкриті виконавчі провадження з примусового виконання постанови від 15 січня 2015 року в адміністративній справі № 761/26281/14-а.
У зв`язку з цим, позивачі звернулися із клопотанням від 24 липня 2017 року до відповідача-1 про надання інформації щодо фактичного виконання судових рішень на їх користь і роз`яснення складових і розміру їх пенсій, зокрема, щодо компенсації ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасним виконанням судових рішень.
Листами від 28 липня 2017 року на адресу позивача-1 і позивача-3, і листом від 31 липня 2017 року на адресу позивача-2 відповідач-1 проінформував їх, що він виконав постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня 2015 року в адміністративній справі № 761/26281/14-а.
Зокрема, з 01 липня 2017 року розміри щомісячних пенсійних виплат складають для позивача-1 3405,78 гривень, для позивача-2 3853,39 гривень, для позивача-3 2894,25 гривень.
При цьому ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 Володимиру Віцентійовичу було виплачено борг за період з 05 березня 2014 року по 30 червня 2017 року, а саме позивачу-1 24779,41 гривень, позивачу-2 18702,58 гривень, позивачу-3 7125,74 гривень. Проте відповідач-1 не повідомив у листах про компенсацію позивачам втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасним виконанням судового рішення, що й стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням вимог вищевказаної статті, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, а саме стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_1 329,01 гривень податку на доходи фізичних осіб і 32,89 гривні військового збору,  а всього 361,90 гривень, які утримані з його пенсії у 2015 році; зобов`язання Державної казначейської служби України списати з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 1000 євро на кожного у відшкодування завданої їм матеріальної (майнової) і моральної шкоди, які конвертувати у гривню за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення їм платежу; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві і Державну казначейську службу України подати до суду звіти про виконання його постанови.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо позовної вимоги про стягнення 329,01 гривень податку на доходи фізичних осіб і 32,89 гривні військового збору, а всього 361,90 гривень, які утримані з пенсії ОСОБА_1 у 2015 році, варто зазначити наступне.
З 01.01.2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким внесено ряд змін до Податкового кодексу України та до Бюджетного кодексу України.
Зокрема, підпунктами 162.1.1, 162.1.3  пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)   встановлено, що починаючи з 01 січня 2015 року платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема фізична особа - резидент, яка отримує доходи як із джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, податковий агент.
Згідно з підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України   до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
Відповідно до підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України   до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи як сума пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримувана платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, крім випадку, визначеного підпунктом 164.2.19  пункту 164.2  статті 164  цього Кодексу, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії не підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.
Оскільки положення   Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсій набрали чинності 01 січня 2015 року і на той момент не визнані такими, що не відповідають Конституції України, то відповідач, здійснюючи відрахування податку на доходи фізичних осіб, військового збору із пенсії позивача, що перевищує три розміри мінімальної заробітної плати, діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених законодавством, зокрема статтями   164,   165 Податкового кодексу України.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.02.2018 року Конституційним судом України прийнято рішення №1-р/2018 у справі №1-6/2018 за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.
Рішенням Конституційного суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
З резолютивної частини Рішення №1-р/2018 вбачається, що положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Враховуючи те, що положення Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсії набрали чинності 01 січня 2015 року і не були визнані такими, що не відповідають Конституції України на момент виникнення спірних правовідносин, Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснювало відповідні відрахування відповідно до чинного законодавства.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховим Судом у постановах від 24 жовтня 2018 року у справі № 552/1027/15-а та від 15 листопада 2018 року у справі №806/4827/15.
          Щодо позовної та апеляційної вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 євро кожному, варто зазначити наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.
Колегія суддів, в межах спірних правовідносин, вважає необґрунтованими посилання позивача на п. 65 рішення ЄСПЛ від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», відповідно до якої існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди, адже недотримання Державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу, з огляду на те, що відповідно до ч.3 ст. 90 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Разом з тим, позивачами не надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання моральної шкоди, не було доведено причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову, не обґрунтовано розмір заподіяної шкоди (посилання на рішення ЄСПЛ від 19.11.2015 року за заявою № 64511/12, зокрема на факт виплати заявникам у вищевказаній справі 1000 євро для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також судових витрат, колегія суддів вважає недоцільним, адже підстави для такого відшкодування були різними, крім того, в дану суму, окрім відшкодування моральної шкоди, увійшла також матеріальна шкода, судові витрати) у зв`язку з чим, судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволені позову в цій частині. 
Щодо позовної вимоги щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення відповідачів, у відповідності до ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Механізм ефективного судового захисту обумовлює, у необхідних випадках, застосування процедури примусового виконання рішень суду. Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого та прокурора зауважив, що «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).
У Рішенні від 30 червня 2009 року N 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».
З огляду на це посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що встановлення судового контролю є правом суду, крім того, позивачами необґрунтовано необхідність встановлення останнього, разом з тим, в межах спірних правовідносин вбачається, що відповідачем все ж таки рішення суду було виконано, у матеріалах справи відсутні посилання на небажання відповідача виконувати оскаржуване рішення суду чи ухилення від виконання останнього.
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року - без змін. 
Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 О.О.Беспалов      

                                                                                                    Л.Т.Черпіцька        

Повний текст виготовлено 17 березня 2020 року.