Ухвала
 
04 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 152/430/19
провадження № 61-7449ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Приватно-орендного підприємства «Авангард» на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватно-орендного підприємства «Авангард», третя особа - державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області Гончарук Олексій Сергійович, про визнання недійсним договору оренди землі,
 
ВСТАНОВИВ:
 
02 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Приватно-орендного підприємства «Авангард» (далі - ПОП «Авангард»), третя особа - державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області Гончарук О. С., про визнання недійсним договору оренди землі.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,54 га, кадастровий номер 0525388300020010146, яка розташована за межами населеного пункту на території Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.
 
Їй стало відомо, що належною їй земельною ділянкою користується ПОП «Авангард», яке у 2018 році проводило часткову оплату за користування земельною ділянкою.
Жодних договорів на користування земельною ділянкою ПОП «Авангард» вона в установленому законом порядку не укладала та не підписувала. Відповідач платив їй за користування земельною ділянкою без укладення будь-яких договорів.
 
У 2018 році вона вирішила виділити (оформити) свою земельну ділянку для власного використання, та дізналася, що у відповідача є договір оренди належної їй земельної ділянки, укладений 15 січня 2018 року терміном на 10 років. Вказаний договір вона не підписувала.
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати недійсним, укладений 15 січня 2018 року від її імені з ПОП «Авангард», договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 0525388300020010146, площею 0,54 га, розміщеної за межами населеного пункту на території Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.
 
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2020 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 15 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ПОП «Авангард», про оренду належної ОСОБА_1 на праві власності земельної ділянки кадастровий номер 0525388300020010146 площею 0,54 га, розміщеної на території Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області за межами населеного пункту, зареєстрований державним реєстратором Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 16 січня 2018 року, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вчинено запис номер 24463770 про інше речове право - право оренди земельної ділянки. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що оспорюваний договір, укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою, тобто відсутнє волевиявлення сторони правочину на його укладення, а тому наявні підстави для визнання договору оренди землі недійсним на підставі статей  203, 215 ЦК України. В основу рішення покладено висновок експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 27 листопада 2019 року № 5675/5676/19-21.
 
23 квітня 2020 року ПОП «Авангард» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2020 року, в  якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ). 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»              Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 23 квітня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ. 
 
Касаційна скарга ПОП «Авангард» не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Приватно-орендного підприємства «Авангард» на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватно-орендного підприємства «Авангард», третя особа - державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області Гончарук Олексій Сергійович, про визнання недійсним договору оренди земліповернути заявнику. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                     О. В. Ступак