Дата документу 10.03.2020 Справа № 314/4221/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 314/4221/19                                                       Головуючий у 1 інстанції Кофанов А.В.
Провадження №22ц/807/1014/20                                 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 березня 2020 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.
суддів:         Крилової О.В.
Кухаря С.В.
при секретарі: Семенчук О.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства «Кривохатько В.В.» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Кривохатько В.В.» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФГ «Кривохатько В.В.», який в ході розгляду справи було уточнено, про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що у серпні 2019 року йому стало відомо про існування додаткової угоди між ним та ФГ «Кривохатько В.В.», про внесення змін до договору оренди від 26 грудня 2011 року. Екземпляр цієї додаткової угоди позивачу надано не було. 
ОСОБА_1 зазначав, що в додатковій угоді міститься його підпис, проте угоду він не підписував, оскільки у цей день не знаходився у м. Вільнянськ. Крім того, голова ФГ «Кривохатько В.В.» також не могла підписати додаткову угоду, так як 09 серпня 2019 року виїхала за межі України з міста Львів, і до теперішнього часу в країну не повернулась. 
В зазначеній угоді термін дії договору оренди продовжено на 16 років, при цьому не обчислено коли закінчується термін дії договору оренди. 
14 серпня 2019 року уповноваженою особою ФГ « ОСОБА_2 » Тютюник Н ОСОБА_3 С ОСОБА_3 до реєстраційної служби виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області подано заяву про реєстрацію додаткової угоди. Реєстратором підставами виникнення іншого речового права зазначено договір оренди від 26 грудня 2011 року та додаткової угоди від 26 грудня 2011 року. Строк дії договору оренди зазначено до 23 лютого 2031 року. 
Також, 22 серпня 2019 року уповноваженою особою ФГ « ОСОБА_2 » Тютюник Н.С. до реєстраційної служби виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області вдруге подано заяву про реєстрацію додаткової угоди. Реєстратором підставами виникнення іншого речового права зазначено договір оренди від 26 грудня 2011 року та додаткової угоди від 14 серпня 2019 року. Строк дії договору оренди зазначено до 23 лютого 2031 року. 
Таким чином, додаткова угода була зареєстрована 22 серпня 2019 року. 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 , просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 14 серпня 2019 року про внесення змін до договору оренди землі від 26 грудня 2011 року укладеному між ним та ФГ «Кривохатько В.В.» та зареєстрованому 23 лютого 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 32873537. 
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду від 14 серпня 2019 року, укладену між ОСОБА_1 та ФГ «Кривохатько В.В.», про внесення змін до договору оренди землі від 26 грудня 2011 року, зареєстрованого 23 лютого 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису реєстрації про інше речове право – 32873537.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ФГ «Кривохатько В.В.» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, неправильне та неповне встановлення дійсних обставин справи, та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вирішити питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ФГ «Кривохатько В.В.» посилається на передчасність висновку суду, оскільки ним не було перевірено обставини справи, які мають вирішальне значення для вирішення спору. Зазначає, що голова ФГ «Кривохатько В.В.» одночасно підписує багато договорів та додаткових угод, які в подальшому уповноважена особа підписує з орендодавцями, а отже рішення суду є необґрунтованим, оскільки підписання додаткової угоди ФГ «Кривохатько В.В.» в інший день (ніж той, що вказаний на угоді) жодним чином не спростовує положення вказаної угоди та не є підставою для визнання такої угоди недійсною.
Сторони, свої правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України не скористались, відзивів на апеляційну скаргу ФГ «Кривохатько В.В.» не надали.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з довідки ТОВ «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття» № 336 від 10 жовтня 2019 року (а.с.32), та довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 09 жовтня 2019 року (а.с.34) вбачається, що ОСОБА_4 в період часу з 01 серпня 2019 року по 09 серпня 2019 року проживала у курортному комплексі «Ріксос-Прикарпаття» (за межами Запорізької області), а 09 серпня 2019 року виїхала за межі України, і до 31 серпня 2019 року кордон у зворотному напрямку не перетинала. У свою чергу, сам позивач зареєстрований та постійно проживає в м. Запоріжжя. Ці обставини вже самі по собі виключають можливість дотримання зазначених положень ст.ст.13, 14 Закону України «Про оренду землі», «Типового договору оренди землі» та ч.1 ст.640, ч.1 ст.641, ч.1 ст.642 ЦК України при укладення спірної додаткової угоди від 14 серпня 2019 року.
З зазначеним висновком суду, колегія суддів категорично не погоджується. 
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача, у зв`язку з чим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими підставами, викладеними саме позивачем, а не тими, що можуть бути додатково самостійно визначені судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття "спосіб захисту права та/або інтересу" не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.
Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.
Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.
Виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).  
Так, вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з суду з вимогою про визнання недійсної додаткової угоди до договору оренди землі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що підпис в зазначеній угоді належить не йому, та повноважень на підписання від його імені нікому не надавав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що голова ФГ «Кривохатько В.В.» (інша сторона оскаржуваного правочину) в день підписання договору знаходилась за межами України, що виключає дотримання положень ст.ст. 13,14 Закону України «Про оренду землі». Також, з підстав достатності доказів для визнання договору недійсним, суд відмовив позивачу у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. 
Колегія суддів звертає увагу, що зазначеним висновком суд першої інстанції самостійно змінив підставу позову, чим порушив принцип диспозитивності.
Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
В матеріалах справи відсутні докази, які б могли бути підставою для визнання правочину недійсним, зокрема на підтвердження тієї обставини, що підпис в додатковій угоді належить не позивачу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76  ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77  ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 1,6  ст. 81 ЦПК України передбачено,  що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Судом першої інстанції зазначено, що додаткова угода не відповідає вимогам положень ст.ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі».
Так, вищенаведеними нормами законодавства встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі від 26 грудня 2011 року. Додаткова угода укладена у письмовій формі, підписана сторонами. Докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні. 
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Таким чином, висновок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що є порушенням ч.6 ст.81 ЦПК України, та не відповідає обставинам справи, а отже, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання додаткової угоди недійсною.
Пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За викладених обставин рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що ухвалено без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його вимог.
Відповідно до п.п. 1,13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, ФГ «Кривохатько В.В.» має право на компенсацію судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги за рахунок позивача у розмірі 1152,60 грн. (а.с. 76).
Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Кривохатько В.В.» - задовольнити.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року по цій справі – скасувати, прийняти нову постанову, за якою:
«Позов ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Кривохатько В.В.» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Кривохатько В.В.» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.»
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 19 березня 2020 року. 

Головуючий: 

Судді: