КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
Єдиний унікальний номер справи: 760/34081/18         Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
Номер провадження: 22-ц/824/5154/2020                       Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
13 травня 2020 року                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П. 
суддів: Білич І.М., Іванченка М.М.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від       27 грудня 2019 року у справі за позовом  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
                                                        
В С Т А Н О В И В :
 
В Солом`янський районний суд міста Києва звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», позивач, банк) з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги банк мотивував тим, що  ОСОБА_1  з метою отримання банківських послуг, підписала з позивачем заяву № б/н від 21 грудня 2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 16 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі  30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.
Так як ОСОБА_1 не належним чином виконує зобов`язання  за кредитним договором, у неї виникла заборгованість, яка станом на                     12 листопада 2018 року становить 451 343,31 грн., з яких: 15 280,00 грн. - заборгованість за кредитом; 431 663,87 грн. - проценти за користуванням кредитом; 4 399,44 грн. - пеня та комісія.
Позивач звернув увагу суду на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від нього будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.
Таким чином, заборгованість до стягнення становить 115 354,91 грн., яка складається: 15 280,00 грн. - заборгованість за кредитом; 100 074,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 21 грудня 2010 року по 01 квітня 2017 року.
Враховуючи викладене, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 115 354,91 грн.,  яка складається з наступного: 15 280,00 грн. - заборгованість за кредитом, 100 074,91 грн. - проценти за користуванням кредитом з 21 грудня 2010 року по 01 квітня 2017 року, а також судові витрати в сумі 1 762,00 грн. 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня        2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк»  фактично отриману суму кредитних коштів у розмірі 15 280 грн. та 1 762 грн. судового збору.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року, АТ КБ «ПриватБанк»  оскаржило його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк» просило, скасувати  рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом  та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, банк зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі, невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права.
У встановлений судом строк, ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» не надала.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.
Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» необхідно залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року без змін, з наступних підстав.
В ст. 263 ЦПК України зазначено, що судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що 21 грудня 2010 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання заяви позичальника, відповідно до якого, банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі            16 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві.
Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором,     ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, в зв`язку з чим у неї,  утворилася заборгованість в сумі 115 354,91 грн., яка складається:          15 289,00 грн. - заборгованість за кредитом; 100 074,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 21 грудня 2010 року по 01 квітня       2017 року.  
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Приписами ч.ч. 1-3 ст. 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з ч. 1 ст. 638 договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
З змісту ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України вбачається, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
В ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України вказано, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). 
Таким чином, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Розглядаючи спір по суті, Солом`янський районний суд міста Києва обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 15 280 грн., виходячи з того, що у Анкеті-заяві від 21 грудня 2010 року, яка містить підпис позичальника, ставка у розмірі 30.00 % на яку посилається в позовній заяві позивач не зазначена. Крім того, зазначена Анкета-заява не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.
Банк, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом з 21 грудня 2010 року по 01 квітня       2017 року, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину спірного договору. 
Разом з тим, як зазначив суд першої інстанції, і це підтверджується доказами, які є в справі, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач була ознайомлена та погодилася з ним, підписуючи заяву від            21 грудня 2010 року. В матеріалах справи також відсутні підтвердження того, що зазначений документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів) та умови щодо конкретних розмірів та порядку їх нарахування так як роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді зазначеної справи.
У даному випадку, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21 грудня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28 грудня     2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.
Тому, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що за таких обставин, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату 30.00 % за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та правил не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджує зазначених обставин.
Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Також є правильним висновок суду першої інстанції і про те, що надані позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору, так як Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який міститься в матеріалах справи не визнається відповідачем та не містить її підпису, в зв`язку з чим його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами         21 грудня 2010 року шляхом підписання заяви, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку, договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні, у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року             № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Солом`янський районний суд міста Києва прийшов до вірної думки про те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору, тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 21 грудня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, про що зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.
За таких обставин, Солом`янський районний суд міста Києва дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 15 280 грн. - фактично отриману суму кредитних коштів з урахуванням виплат, що здійснювались відповідачем по тілу кредиту.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо незаконності рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом, колегією суддів до уваги не приймаються, так як вони є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.
На підставі ст. 141 ЦПК України, не підлягають задоволенню і вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрати за сплату судового збору при подачі апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
 
                                            П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від      27 грудня 2019 року залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня          2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                    О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                 І.М. Білич

       М.М. Іванченко