ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 р. 	Справа № 520/13715/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Бершова Г.Є. ,  Ральченка І.М. 
за участю секретаря судового засідання  Патової Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 (суддя Зінченко А.В.,) по справі № 520/13715/19
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольги Леонідівни                  
          про скасування постанов та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом позивач, ОСОБА_1 )  звернулася до  суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольги Леонідівни (далі за текстом відповідач, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л.),  в якому просила:
- скасувати повторні постанови відповідача  по виконавчому провадженню №59226696 від 11 листопада 2019 року про стягнення витрат на проведення виконавчих дій у сумі 400,00 гривень (чотириста гривень 00 копійок)  та  про стягнення виконавчого збору у сумі 1380,49 гривень (одна тисяча триста вісімдесят гривень 49 копійок);
-стягнути на користь позивача  незаконно утримані кошти за виконавчим провадженням №59226669 від 11.06.2019 року у розмірі 2020,49 гривень (дві тисячі двадцять гривень 49 копійок), що підтверджується відповідними довідками та перерахувати на  розрахунковий рахунок НОМЕР_1 у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», м. Київ, ІВАN НОМЕР_3, одержувач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 
-зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду, завдану його незаконним рішеннями та діями у розмірі 2000,00 гривень (дві тисячі гривень 00 копійок).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 позов задоволено частково.
Скасовано Постанову по виконавчому провадженню №59226696 від 11 листопада 2019 року про стягнення витрат на проведення виконавчих дій у сумі 400,00 гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивач,  не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що при прийнятті рішення судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування  судового засідання  за допомогою  технічного запису не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною (свідоцтво №6685) здійснено виконавчий напис (зареєстрований у реєстрі за №10096) про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» заборгованості у розмірі 13 804,91 гривень, підставою якого  став Споживчий кредит за договором б/н від 30.08.2017 року, який було укладено у простій письмовій формі з Акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк».
29.05.2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59226696 з примусового виконання виконавчого напису № 10096 від 03.05.2019 року виданого приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С.
29.05.2019 року відповідачем  винесено постанову про  стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 400 грн.
Також  29.05.2019 року, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди. Зокрема, у мотивувальній частині постанови з посиланням на положення ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ч. З ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», на постанову КМ України № 643 від 08.09.2016 деталізовано нормативне регулювання стягнення винагороди, а саме щодо одержання основної винагороди у розмірі 10% стягнутої суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Відтак, визначена сума основної винагороди приватного виконавця - 1 380,49 грн., яка підлягає стягненню з боржника.
25 вересня 2019 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова № 644/6472/19 виконавчий напис №10096, виданий 03 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" заборгованості у розмірі 13 804, 91 визнано таким, що не підлягає виконанню.
11 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л.  винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а саме припинено звернення стягнення на заробітну плату у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Також 11.11.2019 року відповідачем повторно винесено постанову про стягнення з боржника витрат  на проведення виконавчих дій  у розмірі 400 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії приватного виконавця щодо винесення постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 400,00 від 11.11.2019  є неправомірними та вчиненими не в порядку та не у спосіб, передбачені Законом України «Про виконавче провадження»
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того,  приватним виконавцем 11.11.2019  повторної постанови про стягнення з боржника  основної винагороди не приймалось.  Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  позивачем не надано доказів, які підтверджують факт спричинення їй моральної  шкоди.
Предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст. 5 КАС України).
Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.
Визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.
Обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.
Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.
Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Законний інтерес - це юридичний інтерес, що заснований на законі і випливає з нього, схвалюється ним, хоча і не закріплений у конкретних правових нормах. Так можна говорити про загальні законні інтереси осіб - учасників адміністративного процесу (досягнення юридично значущого результату, прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі) і персоніфіковані законні інтереси (інтерес особи у встановленні конкретних фактів, що доводять його невинність у вчиненні адміністративного правопорушення або обґрунтовують його позицію у зв`язку зі зверненням у компетентний державний орган).
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №504/4148/16-а, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України    має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Умови і порядок виконання на території України судових рішень визначаються Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Згідно з ст.1 Закону України № 1403-VIII від 02.06.2016 «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Як встановлено частиною 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Згідно ч.1,2,4 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.  Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Зважаючи на відсутність в матеріалах справи  копії оскаржуваної постанови  про стягнення виконавчого збору у сумі 1380, 49 грн. від 11.11.2019 року, з метою з`ясування обставин, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2020 витребувано у Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольги Леонідівни належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження №59226696 з виконання  виконавчого напису №10096 від 03.05.2019, виданого приватним нотаріусом КМНО Хара Н.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" заборгованості у розмірі 13 804, 91 грн.
Досліджуючи надані відповідачем на виконання вимог ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2020 матеріали виконавчого провадження, колегією суддів встановлено, що жодної постанови  про стягнення з ОСОБА_1  виконавчого збору у сумі 1380, 49 грн. приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. 11.11.2019 року не виносилось.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування повторної постанови по виконавчому провадженню №59226696 від 11 листопада 2019 року   про стягнення виконавчого збору у сумі 1380,49 гривень. 
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2 000 гривень, колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями статті 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в статті 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом  в  постанові від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, яка, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції.
За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Разом з тим,  до суду апеляційної інстанції позивачем не надано обґрунтованих письмових пояснень щодо стягнення моральної шкоди.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку  з протиправними діями відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.
Таким чином, позивачем в позовній заяві не обґрунтовано підстав для стягнення моральної шкоди, не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2000 грн. задоволенню не підлягає.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 по справі № 520/13715/19  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.М. Ральченко