ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 травня 2020 року           справа №200/13915/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Арабей Т.Г., Геращенка І.В.,  розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу    ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 р. (у повному обсязі складено 04 лютого 2020 року у м. Слов`янськ) у справі  № 200/13915/19 (головуючий І інстанції суддя Стойка В.В.)  за позовом   ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

                                        ВСТАНОВИВ:

02 грудня 2019 року   ОСОБА_1   звернулась до суду з  позовною заявою до    Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області    про: 
- визнання незаконним та скасування рішення відповідача про відмову  у призначенні допомоги при народженні дитини;
- визнання протиправною відмови відповідача у нарахуванні та виплаті їй допомоги при народженні дитини;
- зобов`язання відповідача призначити та здійснити виплату їй державної допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її заявою від 14.11.2019 року (а.с. 3-5).
Рішенням   Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 р.     адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення військово- цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області у нарахуванні та виплаті  позивачу допомоги при народженні дитини.
Визнано незаконним та скасовано повідомлення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області № 08/3-03637 від 19.11.2019 року про відмову в призначені допомоги при народженні дитини.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області повторно розглянути заяву позивача від 14.11.2019р. про надання державної допомоги при народженні дитини з урахуванням висновків суду, визначених у даному рішенні.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 40-42).
Не погодившись з судовим рішенням,  позивачем подано апеляційну скаргу, в якій  останній просить скасувати частково рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог  щодо  зобов`язання відповідача призначити та здійснити виплату їй державної допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її заявою від 14.11.2019 року.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт  зазначає, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Вважає, що ефективним способом захисту її прав було б задоволення судом позовних вимог у повному обсязі. Посилається на рішення Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 360/530/17-а.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив  відмовити у задоволенні апеляційної скарги та розглянути справу за його відсутності. Позивач надала відзив на апеляційну скаргу відповідача та просила розглянути справу за її відсутності.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача,   перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, надані відзиви,  перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі,   задовольнити, а рішення суду першої інстанції - частково скасувати, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Відтак, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції лише в частині можливості/неможливості зобов`язання відповідача  призначити та здійснити виплату позивачу державної допомоги при народженні дитини.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити та здійснити виплату позивачу державної допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою від 14.11.2019 року, з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що  протиправність відмови відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу допомоги при народженні не є спірною.
Щодо висновку суду першої інстанції про неможливість втручання у дискреційні повноваження відповідача в частини   призначення та здійснення виплати позивачу державної допомоги при народженні дитини, суд зазначає наступне. 
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та  зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами  ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач відмовив  позивачу у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини, а судом першої інстанції встановлена протиправність його дій в цій частині (що не є спірним питанням даної справи), суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання   відповідача повторно розглянути  заяву ОСОБА_1 про призначення допомоги та зобов`язати  Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_1  державної допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою від 14.11.2019 року.    
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:  у даній справі неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково  скасувати рішення суду першої інстанції на виконання положень ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, 
                                              
                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 р. -  задовольнити.  
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 р.   у справі  № 200/13915/19  в частині зобов`язання Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області повторно  розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.11.2019 року про надання  державної допомоги при народженні дитини   з урахуванням висновків суду, визначених у рішенні -  скасувати.
Прийняти в цій частині нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1  до  Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області      про  зобов`язання відповідача призначити та здійснити виплату  державної допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за  заявою від 14.11.2019 року -  задовольнити.
Зобов`язати Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_1  державної допомоги при народженні дитини, на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою ОСОБА_1  від 14.11.2019 року.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.   
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області  (код ЄДРПОУ 26000411) на користь     ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп.   
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.                
Повне судове рішення складено 27 травня 2020 року.

Судді                                                                                                     Г.М. Міронова   
                                                                                                                Т.Г. Арабей
                                                                                                                І.В. Геращенко